Унікальний номер справи 757/1761/23-ц
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/15233/2025
Головуючий у суді першої інстанції С. В. Вовк 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

03 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк 
«Приватбанк»
відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського 
нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року, ухвалене у складі судді С. В. Вовк в приміщенні Печерського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н. Б., третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що ОСОБА_1 під час укладання та посвідчення договору іпотеки присутньою у нотаріуса не була, нотаріальної згоди на відчуження майна, що є спільною сумісною власністю не давала.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б. про визнання договору іпотеки недійсним залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що звернулася з позовом про визнання договору іпотеки недійсним, оскільки не надавала нотаріально посвідченої згоди на передачу спільного сумісного майна в іпотеку, що є обов`язковою вимогою законодавства.
Апелянт вказала на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, посилаючись на заяву від 19.06.2006 року (реєстр № 1588), якою нібито підтверджується надання згоди апелянтом.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що заява № 1588 не містить обов`язкових реквізитів нотаріально посвідченої згоди відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат». Так, заява №1588 містить лише загальне формулювання про надання згоди на одержання кредиту, придбання квартири та укладення договору іпотеки. Натомість, відповідно до п. 4.1 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріальна згода на іпотеку повинна містити: точну ідентифікацію майна (кадастровий номер, площа, адреса), суму та строк забезпечуваного зобов`язання, умови звернення стягнення, усвідомлення ризику втрати майна.
Звертає увагу суду на факти, що свідчать про недобросовісність АТ КБ «ПриватБанк»: синхронність операцій: Усі документи (кредитний договір, договір купівлі-продажу, іпотека, заява) датовані одним днем - 19.06.2006, що свідчить про заздалегідь спланований характер операції; відсутність часу для обдумування апелянтом наслідків; формальний підхід банку до перевірки волевиявлення; неперевірка статусу майна: Банк як професійний учасник ринку повинен був перевірити правовий статус квартири через реєстри; встановити режим власності (спільна сумісна) отримати окрему нотаріальну згоду від другого з подружжя; ігнорування вимог внутрішніх процедур: Відповідно до п. 2.3 Положення НБУ № 279 від 30.06.2005 «Про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями», банк зобов`язаний перевірити правовий статус забезпечення.
Зауважує, що приймаючи рішення у справі судом не досліджено коли саме ОСОБА_1 дізналася про укладення договору іпотеки без її згоди; передачу спільного майна в заставу; існування загрози втрати права власності. Які обставини перешкоджали апелянту дізнатися про це раніше. Чи мала апелянт об`єктивну можливість перевірити наявність обтяжень на майно.
АТ КБ «ПриватБанк» через представника Рура Н.В. подано відзив на апеляційну скаргу. Банк вважає рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2025 року законним, обґрунтованим та ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зі змісту договору іпотеки вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договору та погодилися з їх умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаному договорі. Укладаючи оспорюваний договір сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови, підписавши договір іпотеки погодились з усіма його умовами. З моменту укладення та протягом дії договору іпотеки, Позивач не зверталася до банку з заявами або пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до нього або роз`ясненням окремих його положень, які на її думку укладені з порушенням істотних умов, що не породжує юридичних наслідків, були їй не зрозумілі, тим самим погоджувалась зі всіма умовами такого договору. Згода позивача на передачу майна в іпотеку банку засвідчена нотаріально, що підтверджується матеріалами справи. Апелянтом не зазначено на якій підставі суд першої інстанції за власної ініціативи мав досліджувати питання добросовісності контрагента щодо укладення кредитного договору, договору іпотеки та надання кредитних коштів на купівлю майна. Отже на думку банку, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав вірну правову оцінку зібраним доказам, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подано до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
Зазначає, що фактичні обставини справи вказують на недобросовісність банку. Всі операції, а саме, отримання кредиту, купівля квартири, передача в іпотеку та посвідчення згоди, відбулося в один день, ІНФОРМАЦІЯ_1 . На думку позивача, зазначені обставини, виключають усвідомлене волевиявлення ОСОБА_1 . 
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Мельник В.С., який брав участь у розгляді справи в режимі ВКЗ підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Рура Н.В., яка брала участь у розгляді справи також у режимі ВКЗ, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року просила залишити без змін як законне та обґрунтоване. 
Третя особа ОСОБА_3 підтримав подану  ОСОБА_1 апеляційну скаргу. 
Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н. Б. у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про час та дату розгляду справи повідомлялась у відповідності до вимог закону, причини неявки суду не повідомила. Будь - яких заяв, клопотань від неї на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності Приватного нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н. Б з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні позову судом зазначено, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).
Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.
Аналіз положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.
Суд дійшов висновку, що матеріалами справи спростовуються доводи позовної заяви про те, що позивач під час укладання та посвідчення договору іпотеки присутньою у нотаріуса не була, нотаріальної згоди на відчуження майна, що є спільною сумісною власністю не давала, оскільки заявою, посвідченою 19.06.2006 приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н. Б. та зареєстрованою в реєстрі за №1588, підтверджується, що 19.06.2006 року ОСОБА_1 була присутня та надавала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на одержання кредиту в АТ КБ «ПриватБанк», придбання по договору купівлі-продажу квартири, надання в іпотеку цієї квартири та на укладення договору іпотеки з АТ КБ «ПриватБанк».
Перевіряючи таке твердження суду, колегія суддів дійшла висновку до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи 19.06.2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNI0GK00000025, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 42 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 відсотків річних з кінцевим терміном повернення 19.06.2021 року.
19.06.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б., зареєстрований в реєстрі за № 1590.
В якості забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. та зареєстровано у реєстрі за № 1594.
Предметом іпотеки є зазначена квартира, якою забезпечувалось виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № DN10GK00000025 від 19.06.2006 року, який він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» та, відповідно до якого, банк надав йому кредитні кошти.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У даній справі позивачем заявлено вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки з підстав ненадання нотаріальної згоди на передачу квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, в іпотеку. 
Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Крім того, глава 16, параграф 2 Цивільного кодексу України регулює правовідносини при укладенні правочинів, їх дії і припинення, а також визнання недійсними.
Зокрема, ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ст.627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до укладеного договору № DNI0GK00000025 від 19.06.2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 42 500,00 доларів США на купівлю житлового будинку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.06.2021 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і третя особа 19.06.2006 року уклали договір іпотеки № DNI0GK00000025. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 53,80 кв.м., житловою площею 32,30 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, 19.06.2006 року предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 придбано за кредитні кошти.
Зі змісту договору іпотеки вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договору та погодилися з їх умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаному договорі.
Укладаючи оспорюваний договір сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови, підписавши договір іпотеки погодились з усіма його умовами.
У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі.
З моменту укладення та протягом дії договору іпотеки, ОСОБА_1 не зверталася до банку з заявами або пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до нього або роз`ясненням окремих його положень, які на її думку укладені з порушенням істотних умов, що не породжує юридичних наслідків, були їй не зрозумілі, тим самим погоджувалась зі всіма умовами такого договору.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що на останній сторінці кредитного договору № DNI0GK00000025 від 19.06.2006 року міститься згода позивача на укладення кредитного договору та передачу квартири в іпотеку банку, а саме:
Я, ОСОБА_1 , даю згоду на укладення позичальником кредитного договору № DNI0GK00000025 від 19.06.2006 року, одержання Позичальником кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним в заставу/іпотеку ПриватБанку будь-якого майна, що належить мені на праві спільної власності з Позичальником, (у тому числі: житловий будинок, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. (т. 1 а.с. 14 зворот).
В матеріалах цивільної справи міститься копія нотаріальної справи, яка надійшла на виконання ухвали суду від 08.02.2023 за вх. № 53880 від 04.05.2023.
Надання нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на укладення чоловіком ОСОБА_3 договору іпотеки підтверджується наявною в матеріалах справи заявою, зареєстрованою в реєстрі за № 1588 від 19.06.2006 року, на якій позивач власноручно поставила підпис (т. 1 а.с. 80).
Даною заявою підтверджується та не спростовано позивачем, що 19.06.2006 року ОСОБА_1 була присутня та надавала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на одержання кредиту в АТ КБ «ПриватБанку», придбання по договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , надання в іпотеку цієї квартири та на укладення договору іпотеки з АТ КБ «ПриватБанк».
Законодавством чітко визначено, що згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Згода позивача на передачу майна в іпотеку банку засвідчена нотаріально, що підтверджується матеріалами справи.
Апелянтом не зазначено на якій підставі суд першої інстанції за власної ініціативи мав досліджувати питання добросовісності контрагента щодо укладення кредитного договору, договору іпотеки та надання кредитних коштів на придбання квартири.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав вірну правову оцінку зібраним доказам, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути змінено та скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації позивачці понесених нею судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 січня 2026 року. 

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна