Справа № 420/22040/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про повернення безпідставно сплачених коштів,-
ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 07 липня 2025 року (документ сформований в системі Електронний суд 05.07.2025) надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), в якій просив:
Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_3 , на користь військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) кошти в сумі 161 789 (сто шістдесят одна тисяча сімсот вісімдесят дев`ять ) гривень 77 (сімдесят сім) копійок в рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення.
Ухвалою суду від 14 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України за цією позовною заявою. 
На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 13.05.2024 № 1815, було призначено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли неповерненню з лікування солдата ОСОБА_1 до тимчасового місця дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , а також встановлення ступеня вини осіб, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення. 
Під час службового розслідування встановлено, що солдат ОСОБА_1 , колишній навідник 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 4 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , 17.06.2023 вибув з тимчасового пункту дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) на лікування у Військово-медичний клінічний центр Південного регіону (місто Одеса).
З 17.06.2023 по 23.06.2023 солдат ОСОБА_1 перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону (місто Одеса). 
22.06.2023 солдат ОСОБА_1 пройшов огляд військово-лікарською комісією у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону (місто Одеса), згідно з рішенням якої (довідка №1086 від 22.06.2023) потребував відпустки для лікування після захворювання на 30 календарних днів. 
Згідно з рапортом начальника стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 від 13.05.2024 №14511 по наказах командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) щодо солдата ОСОБА_1 не проходило інших переміщень (переведень) по медичних закладах охорони здоров`я та перебування у відпустці за станом здоров`я. 
Враховуючи те, що солдат ОСОБА_1 22.06.2023 пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією та згідно з довідкою військово-лікарської комісії потребував відпустку для лікування після захворювання на 30 календарних днів, потрібно вважати його таким, що з 23.06.2023 по 22.07.2023 перебував у відпустці для лікування, а 23.07.2023 не повернувся із відпустки для лікування до тимчасового розташування 4 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ). 
Представник позивача зазначив, що вказані вище неправомірні дії призвели до порушення солдатом ОСОБА_1 , вимог статті 6, абзаців 1, 2, 4 статті 11, статті 12, статті 16, абзацу 1 статті 127, абзаців 5, 16, 17 статті 128, абзаців 1, 5 статті 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2, 3, абзаців 1, 2, 6 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України. 
Окрім того, відповідно до абзацу 2 пункту 5 розділу XVI “Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам”, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення. 
Відповідно до картки особового рахунку за 2023-2024 року солдат ОСОБА_1 отримав грошові кошти, право на які у нього було відсутнє.
Отже згідно здовідки-розрахунок №518/ФЕС через переплату грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 , було завдано збитків державі у розмірі 161789,77 грн. 
Копія ухвали про відкриття провадження у справі була надіслана на адресу відповідача поштою, проте поштове повідомлення повернулось без вручення з позначкою пошти «адресат відсутній» 02.08.2025 року. 
Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.
Суд встановив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.01.2023 №15 солдата ОСОБА_1 , призвано на військову службу за призовом під час мобілізації на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 “Про загальну мобілізацію», з “17 січня 2023 року зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення. 
Матеріалами справи підтверджено, що на підставі рапорту начальника стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.05.2024 року № 1815 «Про призначення службового розслідування за фактом не повернення з лікування солдата ОСОБА_1 »» наказано провести службове розслідування за фактом неповернення 23.06.2023 з лікування до тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 . 
В ході службового розслідування встановлено, що з 17.06.2023 по 23.06.2023 солдат ОСОБА_1 перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону (місто Одеса). 
Згідно з рапортом начальника стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_2 від 13.05.2024 №14511, до стройової частини надійшов лист Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, місто Одеси, від 26.04.2024 №548/5261 щодо перебування на стаціонарному лікуванні солдата ОСОБА_1 , колишнього навідника 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 4 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . 
Відповідно до листа Військово-медичного клінічного центру №548/5261 встановлено, що солдат ОСОБА_1 в період з 16.06.2023 по 23.06.2023 перебував у вказаному лікувальному закладі. 22.06.2023 солдат ОСОБА_1 представлений на військово-лікарську комісію та отримав рішення військо-лікарської комісії від 22.06.2023 №1086, відповідно до рішення якого солдат ОСОБА_1 потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.06.2023 №177 солдат ОСОБА_1 вибув на лікування у вище вказаний медичний заклад охорони здоров`я. Іншого переміщення (переведення) по медичних закладах охорони здоров`я та перебування у відпустці за станом здоров`я по наказах командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) не проходило. 
Інформації щодо місця знаходження з 23.06.2023 солдата ОСОБА_1 до стройової частини не надходило. 
22.06.2023 солдат ОСОБА_1 пройшов огляд військово-лікарською комісією, що підтверджено довідкою №1086 від 22.06.2023, відповідно до якої на підставі статті 44 графи II Розкладу хвороб, графи – ТДВ – потребує відпустки для лікування після захворювання на 30 календарних днів. 
За результатами службового розслідування встановлено, що враховуючи те, що солдат ОСОБА_1 22.06.2023 пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією та згідно з довідкою військово-лікарської комісії потребував відпустку для лікування після захворювання на 30 календарних днів, потрібно вважати його таким, що з 23.06.2023 по 22.07.2023 перебував у відпустці для лікування, а 23.07.2023 не повернувся із відпустки для лікування до тимчасового розташування 4 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ). 
Вказані вище неправомірні дії призвели до порушення солдатом ОСОБА_1 , вимог статті 6, абзаців 1, 2, 4 статті 11, статті 12, статті 16, абзацу статті 127, абзаців 5, 16, 17 статті 128, абзаців 1, 5 статті 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2, 3, абзаців 1, 2, 6 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України. 
Відповідно до картки особового рахунку за 2023-2024 року солдат ОСОБА_1 отримав грошові кошти, право на які у нього було відсутнє. Отже згідно довідки-розрахунок №518/ФЕС через переплату грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 , було завдано збитків державі у розмірі 161789,77 грн. 
Таким чином, під час проведення службового розслідування встановлено факт переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 у період з “23” липня 2023 року по “29” лютого 2024 року згідно з довідки – розрахунку № 518/ФЕС, на загальну суму 161 789, 77 грн.
Результати службового розслідування за фактом неповернення з лікування солдата ОСОБА_1 затверджено наказом командира військової служби НОМЕР_1 від 27.03.2025 року № 1024.
Пунктом 6 наказу командира військової служби НОМЕР_1 від 27.03.2025 року № 1024 наказано начальнику фінансово-економічної служби – головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 занести до книги грошових стягнень і нарахувань військової частини НОМЕР_1 суму збитків 161789,77 грн за солдатом ОСОБА_1 .
Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню, з огляду на таке. 
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. 
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 2019 року № 548-XIV (далі - Статут № 548-XIV).
Згідно з ст.11 Статуту № 548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Відповідно до ст.16 Статуту № 548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно з статей 26,27 Статуту № 548-XIV військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» № 160-IX (далі - Закон № 160-IX) визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків. визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 160-IX дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи).
Відповідно до п. 4 ст. 1 цього Закону матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Згідно з п. 5 ст. 1 цього Закону, пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 
1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;4) вина особи в завданні шкоди.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 3 Закону № 160-IX).
Так, матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що відповідно до картки особового рахунку за 2023-2024 року солдат ОСОБА_1 отримав грошові кошти, право на які у нього було відсутнє. Отже згідно довідки-розрахунок №518/ФЕС через переплату грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 , було завдано збитків державі у розмірі 161789,77 грн. 
Пунктом 6 наказу командира військової служби НОМЕР_1 від 27.03.2025 року № 1024 наказано начальнику фінансово-економічної служби – головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 занести до книги грошових стягнень і нарахувань військової частини НОМЕР_1 суму збитків 161789,77 грн за солдатом ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону № 160-IX, якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Разом з цим в матеріалах справи відсутній наказ про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності на суму 161789,77 грн. грн на підставі вказаного акту службового розслідування, який мав бути вручений відповідачу під підпис чи відправлений поштою.
Також у матеріалах справи відсутні докази щодо відмови відповідача повернути надмірно виплачені кошти у добровільному порядку.
З позовної заяви та матеріалів справи не вбачається, що позивач здійснював претензійну роботу із відповідачем з метою відшкодування завданої шкоди державі та направляв на адресу позивача повідомлення з проханням повернути надмірно сплачені кошти у добровільному порядку.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону № 160-IX відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.
Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування.
Враховуючи приписи Закону № 160-IX, суд доходить висновку, що позивачем не надано докази щодо притягнення відповідача до матеріальної відповідальності та відмови відповідача у відшкодування завданої шкоди у добровільному порядку, що виключає правові підстави для стягнення даних витрат у судовому порядку з відповідача.
Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Згідно з ч. 3 зазначеної статті Кодексу докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами, в зв`язку з чим не належать задоволенню.
З огляду на те, що відсутні докази понесення відповідачем будь-яких судових витрат, жодні судові витрати не належать стягненню з позивача на користь відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд 

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про повернення безпідставно сплачених коштів,- відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.
Суддя Л.Р. Юхтенко

.