ПОСТАНОВА 
Іменем України

19 грудня 2025 року         м. Кропивницький

справа № 404/9108/23
провадження № 22-ц/4809/774/25 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашко С. І., Чельник О. І.,
учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Павелко І.Л.) від 04.12.2024, 
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог
23.10.2023 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 22.05.2013 у розмірі 34840,02 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 27741,78 грн та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 7098,24 грн. Також просив стягнути з відповідача судові витрати. 
Позов обґрунтований тим, що з метою отримання банківських послуг відповідачка підписала та подала до Банку анкету-заяву б/н від 22.05.2013, що разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Своїм підписом вона підтвердила, що ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку в редакції, що діяли на дату підписання анкети-заяви. Відповідачці Банк відкрив картковий рахунок та видав платіжну картку з встановленим початковим кредитним лімітом, який надалі збільшений до 33000,00 грн і яким відповідачка скористалася.
У зв`язку з невиконанням відповідачкою умов кредитного договору станом на 17.09.2023 виникла заборгованість у розмірі 34840,02 грн, з яких: 27741,78 грн - заборгованість за кредитом; 7098,24 грн – заборгованість за простроченими відсотками.

2. Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
04.12.2024 Кіровський районний суд м. Кіровограда ухвалив рішення, яким позов задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у сумі 27741,78 грн, а в частині вимог про стягнення 7098,24 грн заборгованості за простроченими відсотками відмовив. У порядку розподілу судових витрат суд стягнув з відповідачки судовий збір в розмірі 2684,00 грн. 
Частково задовольняючи позов, суд мотивував своє рішення тим, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом є обґрунтованими, оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку відповідач в добровільному порядку не повертає. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами домовленість сторін про розмір відсотків за користування кредитними коштами та порядок користування цими коштами. Зокрема, суд відкинув посилання позивача на витяги з Тарифів, Умов і правил надання банківських послуг, оскільки не доведено, що саме з цими умовами кредитування була ознайомлена відповідачка підписуючи анкету-заяву позичальника.
3. Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Кіровський районний суд м. Кіровограда від 04.12.2024 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначено, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, зокрема, не забезпечив належне повідомлення відповідача про час і місце судового засідання. Вона випадково дізналася про час та дату судового засідання, з`явилась до суду в призначений час і день, але суд розглянув справу без її участі та ухвалив рішення. 
Заперечуючи проти рішення суду в частині вирішення спору по суті, відповідачка вказала, що в січні 2023 року вона дізналася про те, що 23.12.2022 невідомі особи на її ім`я оформили кредитну карту та здійснили переказ коштів з її рахунку в сумі 27741,78 грн. Стосовно цього факту вона подала заяву до правоохоронних органів про скоєння злочину, наразі триває досудове розслідування. Звертає увагу, що заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та паспорт споживчого кредиту від 23.12.2022 вона не підписувала.
4. Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надійшов.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
5. Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста (тридцяти з 19.07.2024 згідно із Законом № 3831-IXвід 19.06.2024) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у даній справі становить 34840, 02 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн х 30 = 90840 грн).
Зазначена справа не належить до виключень, передбачених п. 2 ч. 6 ст. 19 та ч. 4 ст. 274 ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, справа переглядається судом апеляційної інстанції за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) та без проведення судового засідання і його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова в такому випадку не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
6. Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
22.05.2013 ОСОБА_3  підписала та подала до ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, зазначивши, що ця заява разом з вказаними Умовами та Правилами, Тарифами банку становлять договір між ними про надання банківських послуг (а. с. 19).
Згідно з даними Банку 22.05.2013, 27.06.2015, 23.09.2019, 23.12.2022 ОСОБА_1 були видані платіжні картки, тип карток «Універсальна» (а. с. 18).
Протягом 22.05.2013 – 04.04.2023 Банк неодноразово змінював розмір кредитного ліміту на рахунку відповідачки (а. с. 17).
Згідно з наданою Банком випискою за договором № б/н від 22.05.2013 ОСОБА_1 за період 22.05.2013 – 01.08.2023 зафіксовано рух коштів на рахунку (а. с. 14 - 16).
За даними Банку станом на 17.09.2023 заборгованість ОСОБА_1 за договором № б/н від 22.05.2013 за «тілом» кредиту становить 27741, 78 грн, заборгованість за простроченими відсотками – 7098, 24 грн, загальна заборгованість за кредитом – 34840, 02 грн (а. с. 11 - 13).
7. Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково.
8. Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Щодо дотримання місцевим судом норм процесуального права
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 367 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
В апеляційній скарзі відповідачка, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначила, зокрема те, що суд першої інстанції не повідомив її належним чином про дату і час судового засідання та розглянув справу без її участі. При цьому вона зазначила, що про дату і час судового засідання, яке було призначене на 04.12.2024, дізналася самостійно й з`явилася в цей день до суду, про що повідомила секретаря судового засідання, але в судове засідання її не запросили й розгляд справи, за наслідками якого суд ухвалив рішення по суті, відбувся без її участі.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами(п. 1, п. 3, п. 6).
До основних принципів цивільного судочинства, зокрема, належать гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, змагальність сторін, диспозитивність (п. п. 3 – 5 ч. 2 ст. 2 ЦПК України).
Реалізація цих принципів можлива за умови, що учасникам справи фактично забезпечено право на участь у судовому засіданні, за виключенням випадків коли відповідно до закону суд розглядає справу у письмовому провадженні.
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).
Будь-який учасник справи має право брати участь у судовому засіданні, якщо інше не визначено законом (п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України).
Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч. 1 ст. 279 ЦПК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1 – 5 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до ч. ч. 1 4 ст. 130 ЦПК України разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
За приписами ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2022 у справі № 522/18010/18 сформулював так правову позицію щодо тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України: «Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою».
З матеріалів цієї цивільної справи відомо, що суд першої інстанції ухвалою від 23.11.2023 відкрив спрощене позовне провадження і призначив судове засідання у приміщенні Кіровського районного суду м. Кіровограда (м. Кропивницький, вул. Габдрахманова, 7 каб. 20) на 08.02.2024 о 13:45. В цій ухвалі, зокрема, зазначено, що за власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Перше судове засідання, призначене на 08.02.2024, не відбулося, після цього справа неодноразово відкладалася, зокрема на 23.04.2024, 02.07.2024 і 04.12.2024.
Згідно з матеріалами справи відповідачка була належним чином про час, дату та місце судового засідання 23.04.2024, що підтверджується відомостями поштового повідомленні про вручення поштового відправлення № 0600255767264 (а. с. 93), а також про судове засідання 01.07.2024, що підтверджується її розпискою (а. с. 92). 
Проте відомості про проведення судових засідань у вказані дати, а також явку сторін до суду у справі відсутні.
Судова повістка про виклик у судове засідання 04.12.2024 на 12:30, яку суд направив відповідачці за зареєстрованою адресою місця її проживання, їй вручена не була й повернута до суду. Як вбачається з довідки оператора поштового зв`язку Укрпошта від 27.09.2024 причина невручення судової повістки –«за закінченням терміну зберігання» (а. с. 95).
У п. 31 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 20.06.2018 у справі № 127/2871/16-цвказано, що відомості про повернення повістки про виклик учасники до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про його відмову від одержання повістки чи про його незнаходження за адресою, повідомленою суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.01.2023 у справі № 947/15524/20 зазначено, що повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду виснує, що у відповідачка ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, оскільки надіслана судом їй судова повістка не була вручена й повернута оператором поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», а тому суд, вирішуючи питання про можливість розгляду справи в судовому засіданні 04.12.2024, мав би керуватися п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. 
Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказала, що вона сама здобула інформацію про судове засідання 04.12.2024, а також, посилаючись написьмову відповідь керівника апарату Кіровського районного суду міста Кіровограда № 01-42/27/25 від 05.02.2025, обґрунтовано стверджує, що того дня о 12:26 прибула до суду (а. с. 118). 
Однак, попри те, що відповідачка з`явилася до суду 04.12.2024 до 12:30, у протоколі суду від 04.12.2024, складеному і підписаному секретарем судового засідання, зазначено, що фіксація судового засідання не здійснюється згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників судового процесу. При цьому у протоколі відсутні відомості про час початку та закінчення судового засідання (а. с. 101).
04.12.2024 суд ухвалив оскаржуване рішення по суті позову без участі сторін.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26.05.1988, заява № 10563/83, пп. 24 - 33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства,16.12.1999, заява № 24724/94; 24888/94, пп. 83 - 89).
Крім того, ЄСПЛ зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, 21.10. 2010, п. 47).
Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Karaleviиius v. Lithuania, ЄСПЛ, 06.06.2002).
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, супереч вказаним нормам, суд першої інстанції розглянувши справу за відсутності відповідачки та доказів того, що вона була повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду.
Враховуючи, що вона обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 367 ЦПК України це є обов`язковою підставою скасування судового рішення.
Щодо суті спору і норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. 526, ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Натомість за змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.
За змістом ст. 626, ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Згідно з правилами ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з цим позовом, Банк посилався на те, що 22.05.2013 ним було укладено з відповідачкою у справі ОСОБА_2 договір про надання банківських послуг, який є змішаним і містить елементи договору банківського рахунку та кредитного договору.
Підписавши анкету-заяву від 22.05.2013 та заяву від 23.12.2022, ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що вона разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку та тарифами Банку, які викладені на офіційному сайті Банку privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг та договір банківського рахунка, якими визначено умови користування клієнтом банківським рахунком, зокрема з використання кредитних коштів, а також те, що вона зобов`язується виконувати умови цих договорів.
Оскільки відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання в частині повернення отриманого кредиту та сплати процентів, то станом на 17.09.2023 у неї утворилася заборгованість у розмірі 34840, 02 грн, з яких: 27741, 78 грн – заборгованість за кредитом; 7098, 24 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом.
На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, він надав до суду такі письмові докази:
-анкету-заяву б/н від 22.05.2013 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана  ОСОБА_4 (а. с. 19);
-розрахунок заборгованості за договором б/н від 22.05.2013, укладеним між ПриватБанком та ОСОБА_2 , яка станом на 17.09.2023 складає: за кредитом - 27741, 78 грн; за простроченими відсотками – 7098, 24 грн, загальна заборгованість 34840, 02 грн (а. с. 11 - 13);
-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 23.12.2022, яка підписана  ОСОБА_1 та містить інформацію про мету отримання кредиту – споживчі цілі, строк і умови кредитування, процентну ставку, порядок повернення кредиту та інші істотні умови договору (а. с. 20- 29);
-паспорт споживчого кредиту від 23.12.2022, який підписаний ОСОБА_1 , що свідчить про отримання та ознайомлення нею з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи з обраних нею умов кредитування (а. с. 30 - 34);
-виписку за договором б/н з ОСОБА_1 за період 22.05.2013 – 22.09.2023 з якої вбачається регулярне здійснення операцій за допомогою платіжних карток з грошовими коштами на рахунку, зокрема отриманими у кредит, періодичне часткове погашення заборгованості (а. с. 14 - 16);
-довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 17);
-довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором від 22.05.2013 (а. с. 18);
-копію належного відповідачці паспорта громадянина України № НОМЕР_1 , строк дії 14.04.2031 (а. с. 71);
-витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг, з посиланням на те, що повний текст знаходиться на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms (а. с. 35 - 70).
Зазначеними доказами підтверджується наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин банківського рахунку та кредиту, які виникли з 22.05.2013 у зв`язку з поданням Охотович ( ОСОБА_5 ) до Банку анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Відповідачка не заперечувала існування між нею і Банком таких правовідносин, зокрема, те, що банк відкрив їй поточний рахунок, вона використовувала як свої власні кошти на рахунку, так і користувалася коштами, які їй надав Банк  у формі кредитування банківського рахунку в межах встановленого кредитного ліміту, що підтверджується випискою за період 22.05.2013 – 22.09.2023 (а. с. 14 - 16).
Проте між сторонами існує спір щодо заборгованості відповідачки перед Банком за неповернутий нею кредит та несплачені проценти.
Так ОСОБА_1 заперечує аргументи позивача та надані на їх підтвердження докази, що 23.12.2022 вона підписання паспорт споживчого кредиту (а. с. 30 – 34) та нову заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 20 – 29). Крім того, вона заперечує здійснення нею 23.12.2022 платіжної операції з переказу з її рахунку кредитних коштів в сумі 27450,00 грн, а відтак і наявність у неї боргу перед банком за кредитом та процентами. 
В апеляційній скарзі відповідачка на обґрунтування своїх доводів вказала, що 23.12.2022 невстановлена особа оформила на її ім`я кредитну карту та здійснила переказ коштів в межах встановленого їй Банком кредитного ліміту в сумі 27741,78 грн. Про цей факт вона дізналася в січні 2023 року та звернулася із заявою до правоохоронного органу, на цій підставі було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023121010000129 з попередньою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190 КК України, яке триває. На підтвердження цього вона додала до апеляційної скарги витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань з якого вбачається, що вказане кримінальне провадження зареєстроване 13.01.2023 (а. с. 119).
Аналізуючи доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що вона не підписувала паспорт споживчого кредиту та нову заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 23.12.2022, тобто не укладала з Банком договір про надання банківських послуг на нових умовах, колегія суддів апеляційного суду дійшла такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 1055 та ч. 1067 ЦК України договір кредиту та договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.
За змістом ч. 1. Ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, та підписаний його стороною (сторонами).
Аналізуючи зміст ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.05.2022 у справі № 393/126/20 зробив правовий висновок: «Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».
Отже, паспорт споживчого кредитування є переддоговірним документом інформаційного характеру, який підтверджує виконання кредитодавецем покладеного на нього законом обов`язку надати споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
При цьому підписання споживачем паспорта кредитування не створює для нього жодних обов`язків.
Згідно з наданими позивачем разом з позовною заявою паперовими копіями паспорта споживчого кредиту (а. с. 30 – 34) та заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 20 – 29) ці документи підписані 23.12.2022 ОСОБА_1 , як зазначено в них: «підписано ОТП». 
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що позивач у справі отримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про доставку цього електронного документу до електронного кабінету відповідача у підсистемі ЄСІТС «Електронний кабінет» (а. с. 133), а тому йому відомі аргументи апелянта, зокрема його твердження що ці документи ним не підписані, але відзиву на апеляційну скаргу від позивача до суду не надійшло. 
Менш з тим, ОТР (One Time Password) або як вказано в цих документах ОТП - одноразовий цифровий пароль, що надсилається у визначений спосіб фізичній особі з метою ідентифікації такої особи та підтвердження отриманого від неї розпорядження, погодження, повідомлення тощо.
Отже, ОТР-пароль є різновидом електронного підпису особи (простий електронний підпис) одноразовим ідентифікатором.
Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа.
Порядок використання електронного підпису у банківській системі України та на ринках небанківських фінансових послуг, державне регулювання та нагляд за діяльністю на яких здійснює Національний банк України, а також при наданні платіжних послуг визначається Національним банком України (ч. 6 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
Згідно з п. 14 чинного станом на 23.12.2022 Положення про використання електронного підпису та електронної печатки, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.08.2017 № 78 в редакції постанови від 25.02.2019 № 42 (далі – Положення), використання удосконаленого ЕП, удосконаленої електронної печатки та простого ЕП здійснюється на підставі договору між установою і клієнтом установи, який укладається в письмовій формі (у формі паперового документа з власноручними підписами сторін або як електронний документ із кваліфікованими ЕП сторін) після проведення ідентифікації та верифікації клієнта установи відповідно до вимог законодавства України у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. Договір має містити умови та порядок (процедуру) визнання суб`єктами електронної взаємодії правочинів у вигляді електронних документів із використанням удосконаленого ЕП, удосконаленої електронної печатки або простого ЕП відповідно. Договір має також містити умови щодо розподілу ризиків збитків, що можуть бути заподіяні підписувачам і третім особам у разі використання удосконаленого ЕП або удосконаленої електронної печатки відповідно. Установа та клієнт установи мають право укласти договір про використання удосконаленого ЕП, удосконаленої електронної печатки та простого ЕП у формі електронного документа з використанням електронних підписів, щодо яких між клієнтом установи та установою вже укладено договір. Укладення окремого договору щодо використання кваліфікованого ЕП не вимагається.
Пунктами 29 – 23 Положення було передбачено, що клієнт установи має право використовувати простий ЕП у разі дотримання таких вимог:
1) електронна взаємодія здійснюється виключно з установою та з використанням технології, визначеної установою;
2) використання простого ЕП здійснюється на підставі договору відповідно до вимог пункту 14 розділу II цього Положення.
Простий ЕП має забезпечувати однозначну ідентифікацію особи підписувача.
Доведення цілісності електронних документів із створеним простим ЕП може забезпечуватися засобами інформаційної системи, у якій здійснюється створення, оброблення, зберігання електронних документів.
Установа забезпечує доведення цілісності, достовірності та авторства електронного документа зі створеним простим ЕП. Установа в разі недотримання зазначеної вимоги несе відповідальність за шкоду, заподіяну клієнту установи. Банк у разі недотримання зазначеної вимоги несе відповідальність за шкоду, заподіяну фізичній особі, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності.
Колегія суддів апеляційного суду констатує, що хоча у паспорті споживчого кредиту та заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 23.12.2022, які до суду надав позивач на підтвердження своїх вимог, вказано, що ОСОБА_1 підписала їх ОТР-паролем, проте сам одноразовий ідентифікатор (алфавітно-цифрова послідовність) не вказаний, як не вказаний і спосіб його створення та надіслання відповідачці.
У п. 3 заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 23.12.2022 міститься угода про використання простого електронного підпису, яка передбачає, зокрема, використання ОТР-паролю, який має надсилатися на фінансовий номер клієнта (а. с. 25).
При цьому номер, який відповідачка визначила як фінансовий, у цій заяві не вказаний.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що сама по собі наявність в заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 23.12.2022 напису «підписано ОТП» не дає підстав вважати, що цей документ в електронному вигляді дійсно був підписаний ОТР-паролем, надісланим на фінансовий номер відповідачки та введений нею, що давало б Банку можливість унікально ідентифікувати її особу та доводило б її волевиявлення.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на те, що супереч припису п. 14 Положення ця заявка у формі електронного документа не була підписана кваліфікованими ЕП сторін, або з використанням електронних підписів, щодо яких між сторонами вже раніше укладено письмовий договір. 
Таким чином, ці паперові копії електронних документів (паспорта споживчого кредиту та заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 23.12.2022), які, зокрема, містять відомості про процентні ставки на послуги Банку за кредитування, не є допустимими доказами у цій справі.
Отже, до правовідносин сторін підлягають застосуванню ті умови, на яких між ними був укладений договір від 22.05.2013.
Стосовно заборгованості за кредитом та процентами, яку нарахував позивач та яка не визнаються відповідачкою.
З наданої позивачем виписки про рух коштів на банківському рахунку ОСОБА_1 за період 22.05.2013 – 22.09.2023 вбачається, що вона користувалася власними коштами, а також коштами, які їй надав Банк в межах кредитування рахунку та встановленого кредитного ліміту, сплачувала проценти за користування кредитом (а. с. 14 - 16).
З цієї ж виписки вбачається, що станом на 22.12.2022 баланс її банківського рахунку становив «-373,90» грн, тобто її борг перед позивачем становив 373,90 грн. 
Цю заборгованість відповідачка не заперечує.
Станом на 23.12.2022 відповідачка користувалася емітованою Банком 23.09.2019 платіжною карткою № НОМЕР_2 зі строком її дії до 31.07.2023. 
Того ж дня, 22.12.2022, Банк випустив на ім`я ОСОБА_5 ще одну платіжну картку № НОМЕР_3 зі строком її дії до 30.11.2026, що підтверджується довідкою позивача (а. с. 18).
Відповідачка заперечує факт отримання цієї платіжної картки. 
23.12.2022 з банківського рахунку позивачки здійснено переказ на суму 27450,00 грн, за виконання якого Банк списав комісію в сумі 1098,00 грн, всього сума списаних коштів становила 28548,00 грн (а. с. 14).
Саме щодо цієї платіжної операції фактично між сторонами існує спір, оскільки позивач стверджує, що він належним чином виконав розпорядження відповідачки (ініціатора та належного платника) про перерахування з її рахунку цієї суми коштів, а відповідачка, своєю чергою, заперечує, що саме вона була ініціатором цієї платіжної операції.
Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні послуги» (далі – Закон № 1591-ІХ), який введено в дію з 01.08.2022, саме цей Закон визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
У ст. 1 Закон № 1591-ІХ наведено ряд визначень, зокрема, такі:
платник - особа, з рахунку якої ініціюється платіжна операція на підставі платіжної інструкції або яка ініціює платіжну операцію шляхом подання/формування платіжної інструкції разом з відповідною сумою готівкових коштів;
неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно);
платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього;
неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі;
неакцептована платіжна операція - платіжна операція, виконана надавачем платіжних послуг платника на підставі наданої ініціатором платіжної інструкції без отримання згоди платника (крім примусового списання (стягнення) або після відкликання такої згоди.
Відповідно до ст. 32 Закону № 1591-ІХ обов`язок надавача платіжних послуг щодо повідомлення користувача (у спосіб, визначений договором) про здійснені операції з використанням платіжного інструменту користувача є виконаним у разі:
1) інформування надавачем платіжних послуг користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем;
2) відмови користувача від отримання повідомлень надавача платіжних послуг про здійснені операції з використанням платіжного інструменту користувача, про що зазначено в договорі.
Згідно з п. 6, п. 7 ч. 19, ч. 20 ст. 38 Закону № 1591-ІХ емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу. У разі невиконання емітентом обов`язку з інформування користувача про виконані операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від виконання таких операцій несе емітент. Обов`язок емітента щодо повідомлення користувача про виконані операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним у разі: інформування емітентом користувача про кожну виконану операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем; відмови користувача від отримання повідомлень емітента про виконані операції з використанням електронного платіжного засобу користувача, про що зазначено в договорі про надання платіжних послуг; реєструвати та протягом строку, передбаченого нормативно-правовими актами Національного банку України, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування емітентом користувача та користувачем емітента, надавати користувачу таку інформацію за його письмовим зверненням.
Частинами 1, 2 ст. 86 Закону № 1591-ІХ встановлено, що надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.
Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.
Відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону № 1591-ІХ платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону.
Обов`язку платника повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції кореспондується встановлений ч. 4 ст. 86 названого Закону обов`язок надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що у частинах 1, 2 ст. 86 Закону № 1591-ІХ встановлена спростовна презумпція вини надавача платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2018 у справі № 552/2819/16-ц вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 у справі № 691/699/16-ц вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 вказала, що про платіжну операцію від 22.12.2022 на суму 27741,78 грн вона дізналася у січні 2023 року та 12.01.2023 звернулася до правоохоронного органу із заявою про скоєння кримінального правопорушення. 
При цьому вона не вказала чи виконала припис ч. 4 ст. 87 Закону № 1591-ІХ повідомити Банк про цю неналежну платіжну операцію та не вказала чи надав Банк їй відомості про цю платіжну операцію. 
Попри це, колегія суддів апеляційного суду знову звертає увагу на те, що відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав та спростував твердження апелянта, не надав відомостей про виконання ним обов`язку зі своєчасного інформування відповідачки про цю платіжну операцію, не надав суду відомостей про проведення перевірки та встановлені нею особливості ініціювання й виконання спірної платіжної операції, а також не надав доказів того, що 23.12.2022 позивачка зверталася до нього з питання видачі нової (додаткової) платіжної картки, підписала нову заяву про приєднання до Умов та Правил. 
При цьому суд не має підстав вважати, що Банк мав якісь перешкоди у перевірці спірної платіжної операції після отримання ним апеляційної скарги.
За таких обставин колегія судів апеляційного суду робить висновок, що позивач не виконав належним чином свій обов`язок доказування у цій справі й не довів, що спірна платіжна операція виконана ним належним чином, не являється неналежною, або несанкціонованою, або ж що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню платіжної картки чи персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Натомість відповідачка не лише заперечила ініціювання нею цього платежу, а й заявила про цю подію, як про кримінальне правопорушення, ініціювавши проведення відповідного розслідування.
У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню платіжної картки, ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у переказі спірних грошових коштів.
Схожого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.09.2023 у справі № 686/30030/21.
З огляду на це колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом в сумі 27741,78 грн, яка за даними Банку виникла 22.12.2022, та за нарахованими процентами в сумі 7098,24 грн є безпідставними й задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що продовж 24.12.2022 – 05.02.2023 рахунок відповідачки був поповнений на зальну суму 1180,12 грн (а. с. 14), то сума боргу 373,90 грн, яка існувала станом на 21.12.2022, нею сплачена.
Отже, у цій справі не доведено існування невиконання відповідачкою грошового зобов`язання перед Банком. 
9. Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на те що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову Банку. 
10. Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку зі скасуванням апеляційним судом рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові, витрати позивача на сплату судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 2684,00 грн (а. с. 77) покладаються на нього без компенсації.
Витрати, які понесла відповідачка на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4026,00 грн (а. с. 120) підлягають компенсації коштом позивача. Про інші судові витрати відповідачка суду не повідомила.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.12.2024 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (індивідуальний код юридичної особи у ЄДР: 14360570) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) компенсацію за сплачений нею судовий збір в сумі 4026,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19.12.2025.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник