ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" грудня 2025 р. Справа№ 911/94/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Андрієнка В.В.
суддів: Буравльова С.І. 
Шапрана В.В. 

секретар судового засідання - Король Д.А.
учасники справи:
від позивача : не з`явився; 
від відповідача : Озюменко Є.Ю.
прокурор: Солоп Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону
на рішення Господарського суду Київської області від 09.07.2025 (Повний текст рішення підписано 17.09.2025 року)
у справі №911/94/25 (суддя - В.М.Бацуца)
за позовом Заступника керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в особі структурного підрозділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі
1) Міністерства оборони України
2) Військової частини НОМЕР_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Ойл-А"
про визнання недійсними договору та стягнення 188 254, 08 грн

УСТАНОВИВ:

Заступник керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в особі структурного підрозділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону звернувся в Господарський суд Київської області в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 із позовом до ТОВ "Ресурс-Ойл-А" про: 
1) визнання недійсним пункту 4.2 договору № 39 від 19.06.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ, що укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Ресурс-Ойл-А";
2) стягнення з ТОВ "Ресурс-Ойл-А" на користь військової частини НОМЕР_1 грошові кошти за Договором № 39 від 19.06.2023 у розмірі 188 254, 08 грн, з яких 166 140, 00 грн сплачений ПДВ (основний борг), 7 333, 18 грн 3 % річних, 14 780, 90 грн інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Київської області від 09.07.2025 у справі №911/94/25 позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт 4.2 договору № 39 від 19.06.2023 про закупівлю товарів за державні кошти в частині включення до ціни договору суми ПДВ, що укладений між сторонами. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Ойл-А" грошові кошти у розмірі 166 140, 00 грн, які були сплачені як податок на додану вартість. Відмовлено в задоволенні інших позовних вимог.
Не погоджуючись з указаним рішенням, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону 02.10.2025, через електронний кабінет, в межах встановлених процесуальних строків, подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 09.07.2025 у справі № 911/94/25 в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача-2 інфляційних втрат та 3 % річних від суми сплаченого податку на додану вартість у розмірі 166 140, 00 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на рішення Господарського суду Київської області від 09.07.2025 у справі № 911/94/25, розгляд апеляційної скарги призначено на 05.11.2025. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 оголошено перерву у судовому засіданні до 26.11.2025, 26.11.2025 - до 10.12.2025. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів встановила, що 19.06.2023 р. між позивачем-2 (Покупець) та відповідачем (Продавець) було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 39, згідно з п. 1.1. якого Продавець зобов`язується поставити Покупцю оливу моторну М-10Г2К вищого сорту за ГОСТ 8581-78 (код ДК-021:2015-09211000-1 Мастильні оливи та мастильні матеріали), а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного Договору.
Згідно з п. 1.2. Договору номенклатура, асортимент, кількість товару, який Продавець зобов`язується передати Покупцю, зазначається у Специфікації (Додаток № 1 до Договору).
Відповідно до п. 3.4. Договору приймання товару оформляється видатковою накладною та/або Актом приймання-передачі.
Положеннями пунктів 4.1., 4.2., 4.5. Договору визначено, що платником за цим договором є Покупець (п. 4.1.).
Згідно із п. 4.2 договору загальна вартість товару за цінами, визначеними у специфікації (Додаток № 1 до цього договору), становить 996 840 грн 00 коп. (дев`ятсот дев`яносто шість тисяч вісімсот сорок гривень 00 копійок), у т. ч. 166 140 грн 00 коп. (сто шістдесят шість тисяч сто сорок гривень 00 коп.) ПДВ (20 %). 
В силу п. 4.5. розрахунки за товар здійснюються шляхом оплати поставленого товару протягом 10 банківських днів з моменту поставки. Факт поставки підтверджується підписаною Сторонами видатковою накладною та/або Актом приймання-передачі. Приймання поставки здійснюється Покупцем на підставі та за умови надходження бюджетних коштів на відповідні рахунки Покупцю після надання Продавцем в установленому порядку наступних документів: - рахунку-фактури - 1 прим., - видаткової накладної - 1 прим., - гарантійний лист на товар 1 прим., - акт приймання-передачі основних засобів затверджений наказом Міністерства фінансів України від 13.09.2016 № 818 - 1 прим. (за вимогою Покупця), - акт приймання-передачі військового майна (додаток 22 до наказу Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440) - 1 прим. (за вимогою Покупця).
Пунктом 9.1. Договору встановлено, що договір діє з дати набрання ним чинності та припиняється з дати припинення або скасування правового режиму воєнного стану (відповідно до вимог абз. 2 п. 14 Постанови Кабінету Міністрів України № 1275 від 11.11.2022 року), в частині оплати до повних розрахунків, крім гарантійних зобов`язань, які діють до повного їх виконання. 
Одночасно із укладенням договору між позивачем-2 та відповідачем було підписано Додаток № 1 до договору № 39 від 19.06.2023 року - Специфікація.
На виконання умов договору відповідачем було здійснено поставку та передано у власність позивача-2 товар, - олива моторна М-10Г2К вищого сорту за ГОСТ 8581-78 у кількості 12780,000 кг на загальну суму 996 840, 00 грн, у т. ч. 166 140, 00 грн ПДВ, а позивачем в свою чергу було виконано свій обов`язок по оплаті за поставлений йому товар шляхом перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 996 840, 00 грн, у т. ч. 166 140, 00 грн ПДВ, що підтверджується підписаною між позивачем-2 та відповідачем видатковою накладною № РН-0131 від 28.06.2023 р., актом приймання-передачі № 94/90 від 29.06.2023 р. військового майна, платіжною інструкцією № 418 (внутрішній номер 281760695) від 04.07.2023 р., іншими доказами, наявними у матеріалах справи. 
Звертаючись до суду із позовом, прокурор просив суд визнати визнати недійсним п. 4.2 договору № 39 від 19.06.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ, що укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Ресурс-Ойл-А".
Згідно з положеннями частин 1-2 ст. 16 цього ж кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може зокрема бути визнання правочину недійсним. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно з частинами 1-2 ст. 202 цього ж кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 цього ж кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ч. 1 ст. 627 цього ж кодексу передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 до ст. 628 цього ж кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями ст. 629 цього ж кодексу встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Згідно з частин 1-2 ст. 632 цього ж кодексу ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Частиною 1 ст. 638 цього ж кодексу передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 651 цього ж кодексу зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 712 цього ж кодексу за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Згідно з ч. 1 ст. 203 цього ж кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 
Згідно з ст. 215 цього ж кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Аналогічна правова позиція вкладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.05.2020 р. у справі № 910/12279/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 цього ж кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Положеннями ст. 217 цього ж кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.
У підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
За змістом підпунктів "а" і "б" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податку на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України.
Датою виникнення податкових зобов`язань зі сплати податку на додану вартість з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, перелічених у пункті 187.1 статті 187 Податкового кодексу України.
За своєю правовою сутністю податку на додану вартість є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).
Отже, хоча податок на додану вартість й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (див. постанову Верховного Суду від 01.06.2021 р. у справі № 916/2478/20 та постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 р. у справі № 910/12764/20).
Таким чином ціна договору визначається, виходячи з її договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, які регулюються Податковим кодексом України, та не залежить від волі сторін договору.
У підпункті 193.1 статті 193 Податкового кодексу України визначено розміри ставок податку. Так, згідно з вказаною нормою ставки податку встановлюються від бази оподаткування в таких розмірах: а) 20 відсотків; б) 0 відсотків; в) 7 відсотків по операціях (з наведенням відповідних операцій).
У статті 194 Податкового кодексу України визначено операції, що підлягають оподаткуванню за основною ставкою.
Так, відповідно до підпункту 194.1 статті 194 Податкового кодексу України операції, зазначені у статті 185 цього Кодексу, крім операцій, що не є об`єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка та 7 і 14 відсотків, оподатковуються за ставкою, зазначеною в підпункті "а" пункту 193.1 статті 193 цього Кодексу, яка є основною.
Податок становить 20 відсотків, 7 і 14 відсотків бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг (підпункт 194.1.1 статті 194 Податкового кодексу України).
У статті 195 Податкового кодексу України визначено операції, що підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою.
За нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством (підпункт "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України).
02 березня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" (надалі - Постанова № 178).
Положеннями постанови № 178 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10.09.2024 р. у справі № 922/4055/23 вказав наступне:
"Причиною звернення з позовом у даній справі стало те, що укладені договори № 286/1/22/79 від 08.11.2022 та № 286/1/22/82 від 11.11.2022, за якими Міністерству оборони України постачалось паливо (бензин автомобільний А-80), в частині включення до їх ціни умов щодо суми ПДВ (7 %) не відповідають положенням Податкового кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178. Як наслідок, включення до ціни договорів № 286/1/22/79 від 08.11.2022 та № 286/1/22/82 від 11.11.2022 сум ПДВ (7 %) та отримання відповідачем від позивача відповідних сум ПДВ, призвело до безпідставного набуття відповідачем коштів в сумі 21 780 747, 28 грн (суми ПДВ (7 %) за вказаними договорами).
02 березня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" (надалі - Постанова № 178).
У Постанові № 178 відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту, зокрема військових частин, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.
Суд зазначає, що ухвалою від 18.06.2024 дану справу було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, а саме, існування виключної правової проблеми щодо застосування положень Постанови № 178.
Ухвалою від 11.07.2024 Велика Палата Верховного Суду дану справу повернула відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
На переконання Великої Палати Верховного Суду справа № 922/4055/23 не містить виключної правової проблеми.
Врахувавши позицію Великої Палати Верховного Суду, Суд зазначає, що у постанові від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23 Верховний Суд зазначив таке:
"Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.
Оскільки не тільки постановою КМУ № 178 від 02.03.2022 визначено нульову ставку податку на додану вартість для операцій з заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту, але й це передбачено підпунктом "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, то включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20 %, враховуючи, що замовником товару за договором виступає Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, суперечить постанові КМУ № 178 від 02.03.2022, яка прийнята відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, що є підставою для визнання недійсним пункту договору в цій частині.
Враховуючи викладене, суди обох інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними пункту 3.1 договору № 9-22 від 14.03.2022 з відповідними змінами у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість".
До аналогічного висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 23.05.2024 у справі № 911/1870/23, від 28.05.2024 у справі № 910/12151/23, в ухвалі від 23.05.2024 у справі № 918/587/23.
Правовідносини у зазначених справах є подібними правовідносинам даної справи № 922/4055/23.
Отже, аналіз наведеного дає підстави стверджувати, що наразі існує висновок Верховного Суду щодо застосування підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та пункту 1 Постанови № 178, і здійснене судом апеляційної інстанції у цій справі правозастосування не відповідає такому висновку.
До того ж, постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2024 № 831, яка набрала чинності 01.08.2024, внесено зміни до Постанови № 178, а саме:
- у вступній частині постанови слова і цифри "З метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні"," замінено словами "З метою здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації";
- пункт 1 викладено в такій редакції: "1. Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", операції з постачання товарів (запасних частин, акумуляторних батарей, автомобільних шин, охолоджуючих рідин, комплектуючих, додаткового обладнання тощо), визначених нормативними та технічними документами, для транспортних засобів (зокрема спеціальних, спеціалізованих транспортних засобів), а також пально-мастильних матеріалів Збройним Силам, Національній гвардії, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки, іншим утвореним відповідно до законів військовим формуванням, їх з`єднанням, військовим частинам, підрозділам, розвідувальним органам, Міністерству оборони, Державній прикордонній службі, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Міністерству внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі з надзвичайних ситуацій, Управлінню державної охорони, закладам, установам або організаціям,що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою".
Отже, враховуючи викладене та встановлені судами обставини справи, зокрема, те, що предметом договорів № 286/1/22/79 від 08.11.2022 та № 286/1/22/82 від 11.11.2022 є постачання "бензину", для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави під час дії воєнного стану, та як наслідок спірні умови договорів № 286/1/22/79 від 08.11.2022 та № 286/1/22/82 від 11.11.2022 в частині сплати ПДВ (7%) суперечать положенням Податкового кодексу України та Постанови № 178, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсними спірних пунктів договорів.
З огляду на викладене, Суд відхиляє аргументи позивача та відповідача, викладені у відзивах на касаційну скаргу, щодо неможливості застосування положень Постанови № 178 до договорів № 286/1/22/79 від 08.11.2022 та № 286/1/22/82 від 11.11.2022.
Враховуючи обставини недійсності спірних умов договорів в частині сплати ПДВ (7%), отримання відповідачем від позивача суму ПДВ, тобто, встановивши безпідставність набуття відповідачем коштів в сумі 21 780 747, 28 грн. здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, у тому числі 3 % річних та інфляційних втрат на суму сплаченого позивачем відповідачу ПДВ, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення 429 023, 67 грн 3 % річних та 566 517, 10 грн інфляційних втрат.
При цьому Суд зазначає, що ні судом апеляційної інстанції, ні сторонами не ставилось під сумнів здійснений судом першої інстанції відповідний розрахунок задоволених позовних вимог.
Таким чином, суд апеляційної інстанції скасовуючи правильне по суті рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та пункту 1 Постанови № 178, та невірно здійснив тлумачення застосування положень Постанови № 178, як наслідок, дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову".
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом в процесі розгляду справи, предметом договору № 39 від 19.06.2023 р. про закупівлю товарів за державні кошти є постачання олива моторного для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту контингенту Збройних Сил України, при цьому, позивач-2 та відповідач дійшли згоди щодо включення до ціни товару, - олива моторна М-10Г2К вищого сорту за ГОСТ 8581-78 (код ДК-021:2015-09211000-1 Мастильні оливи та мастильні матеріали) за договором № 39 від 19.06.2023 р. про закупівлю товарів за державні кошти, податку на додану вартість у розмірі 20 %, що суперечить положенням підпунктом "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та постанові Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 р. № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що положення п. 4.2. договору № 39 від 19.06.2023 р. про закупівлю товарів за державні кошти в частині включення 20 % податку на додану вартість у вартість товару, що був поставлений за даним договором, суперечать положенням підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та положенням постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 р. № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану", нормам Цивільного кодексу України, а отже підлягають визнанню недійсними в цій частині. Таким чином місцевим господарським судом обґрунтовано було задоволено позов прокурора в у відповідній частині. 
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 сплачений податок на додану вартість у розмірі 166 140, 00 грн суд відзначає наступне. 
Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.
Суд відзначає, що внаслідок включення позивачем-2 та відповідачем до ціни товару, - олива моторна М-10Г2К вищого сорту за ГОСТ 8581-78 (код ДК-021:2015-09211000-1 Мастильні оливи та мастильні матеріали) за договором № 39 від 19.06.2023 р. про закупівлю товарів за державні кошти, податку на додану вартість у розмірі 20 %, що, як було зазначено вище суперечить положенням ппп. "г" пп. 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та постанові Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 р. № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану", відповідач за відсутністю правової підстави набув грошові кошти у розмірі 166 140, 00 грн (сплачений податок на додану вартість), а позивач-2 у свою чергу втратив майно, - грошові кошти у розмірі 166 140, 00 грн.
Крім того, оскільки вимога прокурора про стягнення сплаченого податку на додану вартість у розмірі 166 140, 00 грн, є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним пункту 4.2 договору № 39 від 19.06.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ, що укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ "Ресурс-Ойл-А", що в свою чергу є законною і обґрунтованою, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про її задоволення.
Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних від суми сплаченого податку на додану вартість у розмірі 166 140, 00 грн за період прострочення відповідачем виконання свого обов`язку щодо повернення безпідставно одержаних коштів з 06.07.2023 р. по 24.12.2024 р. всього на загальну суму 7 333, 18 грн та 14 780, 90 грн, суд відзначає наступне. 
Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що прокурором у відповідності до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували пред`явлення до відповідача вимоги про повернення набутих ним за відсутністю правової підстави грошових коштів у розмірі 166 140, 00 грн (сплачений податок на додану вартість) відповідно до положень ст. 530 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, оскільки строк виконання відповідачем свого обов`язку по поверненню набутих ним за відсутністю правової підстави грошових коштів у розмірі 166 140, 00 грн не випливає із актів цивільного законодавства чи договору, і те, що прокурором у відповідності до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували пред`явлення до відповідача відповідної вимоги про повернення набутих за відсутністю правової підстави грошових коштів у розмірі 166 140,00 грн відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, безпідставним є нарахування інфляційних втрат та 3 % річних до моменту виникнення прострочення відповідного зобов`язання. Отже, місцевим господарським судом було обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову у частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача-2 інфляційних втрат та 3 % річних від суми сплаченого податку на додану вартість у розмірі 166 140, 00 грн.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 09.07.2025 у справі № 911/94/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на рішення Господарського суду Київської області від 09.07.2025 у справі № 911/94/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.07.2025 у справі № 911/94/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Центрального регіону.
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.01.2026

Головуючий суддя В.В. Андрієнко 

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран