ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/23346/24 пров. № А/857/40364/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: 
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р.В.	
 	Носа С.П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 380/23346/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування,
місце ухвалення судового рішення 	м. Львів	
розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження 	
суддя у І інстанції	Андрусів У.Б.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначено	

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
У листопаді 2024 року до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 23 від 23.01.2024, яким позивача визнано таким, що самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 31 від 31.01.2024, яким позивача виведено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 77-РС від 18.03.2024, яким позивачу призупинено військову службу;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 1554 від 21.02.2024 «Про завершення проведення службового розслідування щодо факту самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 ».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 380/23346/24 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що з 29.12.2023 по 10.02.2024 року позивач з усного дозволу командира Військової частини НОМЕР_1 проходив вдома реабілітацію. З 02.03.2024 року позивач госпіталізований до лікувального закладу для проведення хірургічного втручання після отриманої травми де перебував до 07.04.2024. На підставі висновку ВЛК від 04.04.2024 року позивач визнаний непридатним до військової служби. Зважаючи на це позивач зауважує, що не залишав самовільно місце служби. 
Позивач звертає увагу на те, що при проведенні службового розслідування відповідач не врахував характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та не відібрав пояснення від позивача.
Позивач вважає, що час внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця є підставою для призупинення військової служби, а не раніше, як це зробив відповідач щодо позивача.
Крім того, відповідач не надав доказів про встановлення судом факту самовільного залишення місця служби, а тому відповідач не довів, що позивач самовільно залишив місце служби.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної скарги представник позивача та відповідач повідомлені шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 1554 від 21.02.2024 «Про завершення проведення службового розслідування щодо факту самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 » не створює для позивача жодних наслідків, оскільки на його основі відповідач не притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності.
Що стосується доводів позивача про те, що під час проведення службового розслідування відповідач не повідомив позивача про початок проведення службового розслідування, не ознайомив з правами та обов`язками під час проведення службового розслідування, не надав можливості надати усні та/або письмові пояснення, зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, то суд зазначив, що самовільне залишення військової частини означає, що військовослужбовець залишив військову частину без попередження, а тому відповідач не знає і не може знати про місце його перебування, внаслідок чого не зміг ознайомити позивача з актом службового розслідування та запропонувати надати пояснення по суті виявлених порушень.
Що стосується наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 77-РС від 18.03.2024, яким позивачу призупинено військову службу, то суд зазначив, що військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення.
Суд установив, що на підставі повідомлення командира військової частини про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, 16.03.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження № 62024080100002162. 
Отже, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 77-РС від 18.03.2024 прийнятий після внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження, а тому є правомірним.
Що стосується наказів командира Військової частини НОМЕР_1 № 23 від 23.01.2024, яким позивача визнано таким, що самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 та № 31 від 31.01.2024, яким позивача виведено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , то їх прийняття пов`язане із фактом залишення позивачем місця служби, що підтверджується матеріалами справи.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2023 № 34 рядового запасу ОСОБА_1 з 08.02.2023 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, та призначено на посаду радіозондиста метеорологічного взводу, взводу артилерійської розвідки батареї управління та артилерійської розвідки.
12.12.2023 внаслідок мінометного обстрілу позивач отримав поранення про що свідчить довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 26.12.2023 № 915.
Відповідно до матеріалів справи, позивач перебування позивача на стаціонарному лікуванні, зокрема:
- з 16.12.2023 до 29.12.2023 - у КНП «Уманська центральна районна лікарня» Уманської міської ради (медична карта стаціонарного хворого №11085/546);
- з 29.12.2023 до 12.01.2024 - у КНП «Христинівська БЛ»;
- з 02.03.2024 до 08.03.2024 - у КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний лікувально-діагностичний кардіологічний центр» (довідка №564, виписка з картки стаціонарного хворого №1938);
- з 08.03.2024 до 06.04.2024 - у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону (виписка із медичної картки стаціонарного хворого № 3237).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.01.2024 № 23 позивач визнаний таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 . 
Зокрема, відповідно до цього наказу, 22.01.2024 позивач був відсутній на місці служби у взводі радіоелектронної боротьби військової частини НОМЕР_1 . Призупинено з 23.01.2024 виплату грошового забезпечення.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.01.2024 № 31 позивач виведений в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .
23.01.2024 командир військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ № 612 «Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 ».
21.02.2024 відповідач склав Акт службового розслідування.
Того ж дня командир військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ № 1554 «Про завершення проведення службового розслідування щодо факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 » у якому зазначено, що позивач усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки, діючи з особистих мотивів, у порушення вимог статей 65, 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, та без поважних причин, самовільно залишив місце проходження військової служби та з 22 січня 2024 року був відсутній на службі протягом усього робочого та службового часу до тепер.
За цим фактом, 16.03.2024 Перший слідчий відділ ТУ ДБР (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі), вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 62024080100002162, що підтверджується витягом з ЄРДР.
18.03.2024 командир військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) прийняв наказ № 77-РС, на підставі якого позивачу з 16.03.2024 призупинено військову службу. 
Вважаючи накази відповідача протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України), колегія суддів встановила таке.
Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 1554 від 21.02.2024 «Про завершення проведення службового розслідування щодо факту самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 », то апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно зі ст. 83-85 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
Відповідно до ч. 1 ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - порядок № 608).
Пунктом 3 розділу II порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
З аналізу приведених приписів вбачається, що службове розслідування призначається та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини військовослужбовця.
Відповідно до пункту 1 розділу V Порядку № 608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Пунктом 1 розділ VІ Порядку № 608 передбачено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач у наказі № 1554 від 21.02.2024 вирішив притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності після повернення позивача на службу.
Отже, відповідач у цьому наказі не вирішив питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та не визначив для позивача вид дисциплінарного стягнення, а тому вказаний наказ не породжує для позивача жодних правових наслідків, внаслідок чого відсутні підстави для його скасування. 
Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення порядку проведення службового розслідування, в частині не повідомлення позивача про початок проведення службового розслідування, не ознайомлення з правами та обов`язками під час проведення службового розслідування, не надання можливості надати усні та/або письмові пояснення, зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, апеляційний суд зазначає наступне.
Пунктом 3 розділу IV порядку № 608 передбачено права військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
З метою забезпечення вказаних прав військовослужбовця п. 2 розділу IV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зокрема, наділені правом: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.
У матеріалах справи відсутні докази ознайомлення позивача із наказом про проведення службового розслідування, актом службового розслідування та надання можливості позивачу надати свої пояснення щодо суті виявленого порушення. 
Водночас, на думку апеляційного суду, ці недоліки проведення службової перевірки є виправданими в умовах коли позивач відсутній у військовій частині чи на місці служби бо в такому випадку місце знаходження позивача відповідачу не відоме, тому відповідач не може ознайомити позивача із матеріалами службового розслідування.
Тому апеляційний суд відхиляє доводи позивача про порушення відповідачем порядку проведення перевірки.
Стосовно доводів скаржника з приводу протиправності наказу відповідача № 77-РС від 18.03.2024 апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Апеляційний суд встановив, що на підставі повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, 16.03.2024 Перший слідчий відділ ТУ ДБР (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 62024080100002162.
На підставі цих обставин, відповідач 18.03.2024 прийняв наказ № 77-РС на підставі якого призупинив для позивача військову службу. 
Отже, на думку апеляційного суду, вказаний вище наказ є правомірним. 
Що стосується наказу від 23.01.2024 № 23 яким позивача визнано таким, що самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 апеляційний суд зазначає таке. 
Відповідно до приписів ст. 254-260 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини. Амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини.
Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.
На стаціонарне лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються в порядку направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я за висновком лікаря військової частини, а для надання допомоги у разі виникнення невідкладного стану за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. За необхідності, з огляду на стан здоров`я військовослужбовця, хворі доставляються до лікувальних закладів у супроводі медичного працівника (фельдшера, санітарного інструктора тощо).
У разі направлення на лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі номер електронного направлення (а в разі відсутності технічної можливості виписування направлень в електронній формі - направлення в паперовій формі), медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.
Отже, підставою для видання наказу про повне або часткове звільнення позивача від виконання службових обов`язків є належне оформлення лікарем або фельдшером військової частини відповідної рекомендації або довідки.
Тобто, позивач, як військовослужбовець у разі захворювання зобов`язаний був негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який в свою чергу зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Водночас направлення на лікування поза межами розташуванням військової частини здійснюється за висновком лікаря військової частини, а за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини.
Суд наголошує, що звернення військовослужбовців за медичною допомогою фіксуються у книзі запису хворих. Про результати огляду хворих, характер поданої допомоги і призначення лікар робить відповідні відмітки в медичних книжках та видає довідки про стан здоров`я.
Натомість, у матеріалах справи немає доказів того, що позивачу надано лікарем або фельдшером військової частини рекомендації або довідка про повне або часткове звільнення позивача від виконання службових обов`язків. Крім цього, в матеріалах справах відсутні направлення позивача на лікування поза межами розташуванням військової частини, що визнається позивачем.
Водночас, у матеріалах справи є докази, що позивач перебував на лікуванні в лікувальних закладах:
- з 16 грудня 2023 року по 29 грудня 2023 року у КНП «Уманська центральна районна лікарня» Уманської міської ради;
- з 29 грудня 2023 року по 12 січня 2024 року у КНП «Христинівська БЛ»;
- з 02 березня 2024 року по 08 березня 2024 року у КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний лікувально-діагностичний центр»;
- з 09 березня 2024 року по 06 квітня 2024 року у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону.
Разом з тим, у матеріалах справи немає доказів причин відсутності позивача на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 в умовах воєнного стану у періоди: з 13.01.2024 до 01.03.2024 та з 07.04.2024 по теперішній час. У матеріалах справи також відсутні докази про те, що позивач повідомляв командування військової частини про причини своєї відсутності у вищевказані періоди, 
Відповідно до п. 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України 07.06.2018 № 260 (далі - порядок № 260), військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Наказом від 23.01.2024 № 23 наказано вважати позивача таким, що самовільно залишив військову частину та призупинити позивачу виплату грошового забезпечення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю понад три доби, є кримінально караним діянням.
Водночас, якщо тривалість цих обставин не перевищує три доби, то військовослужбовець притягується до дисциплінарної або адміністративної відповідальності.
Водночас, апеляційний суд зауважує, що відповідно до дефініції поняття самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу - це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі. Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї, стихійне лихо чи інші надзвичайні обставини, які підтверджені відповідними документами.
Апеляційний суд, на підставі матеріалів справи встановив, що позивач був відсутній у військовій частині без поважних причин, тому, на думку апеляційного суду, відповідач правомірно призупинив позивачу виплату грошового забезпечення.
Що стосується наказу № 31 від 31.01.2024, яким позивача виведено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , то позивач жодним чином не обґрунтовує його протиправність, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для оцінки цього наказу.
Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 380/23346/24 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос