Справа № 352/1881/25 
Провадження № 22-ц/4808/60/26 
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Томин О.О., Луганської В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 09 жовтня 2025 року під головуванням судді Олійника М.Ю. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В серпні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 січня 2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №23023-01/2024. між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 20 червня 2024 року укладено Договір факторингу №20062024, у відповідності до якого ТОВ «Аванс кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 20 червня 2024 року до Договору факторингу № 20062024 від 20 червня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 23250 грн., з яких: 6000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 17250 грн. - заборгованість за відсотками. Таким чином, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем за кредитним договором №23023-01/2024 від 16 січня 2024 року у розмірі 23250 грн.
Також, 16 січня 2024 року між ТОВ «Стар файненс груп» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №13455-01/2024. між ТОВ «Стар файненс груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 28 травня 2024 року укладено Договір факторингу №28052024, у відповідності до якого ТОВ «Стар файненс груп» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Стар файненс груп» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28 травня 2024 року до Договору факторингу № 28052024 від 28 травня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 11500 грн., з яких: 4000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 7500 грн. - заборгованість за відсотками. Таким чином, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем за кредитним договором №13455-01/2024 від 16 січня 2024 року у розмірі 11500 грн.
Просило стягнути з ОСОБА_1 борг у загальному розмірі 34 750 грн, а саме: за кредитним договором №23023-01/2024 від 16.01.2024 в розмірі 23 250 грн. та за кредитним договором №13455-01/2024 від 16.01.2024 в розмірі 11 500 грн.
Рішенням Тисменицького районного суду від 09 жовтня 2025 року задоволено позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості: за кредитним договором №23023-01/2024 від 16 січня 2024 року в розмірі 23 250 грн.; за кредитним договором № 13455-01/2024 від 16 січня 2024 року в розмірі 11 500 грн; а всього стягнуто заборгованості за договорами у загальному розмірі 34 750, 48 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, в матеріалах справи не міститься копії договору факторингу між кредитором та позивачем у повному обсязі, у тому числі доказів оплати договору факторингу та додатків до нього, щоб підтверджувало б належність позивача як нового кредитора у цій справі.
Позивач не надав докази видачі кредитних коштів відповідачу, а надання розрахунку суми заборгованості або витягу з реєстру прав вимоги є недостатнім для підтвердження наявності заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості та витяг з реєстру прав вимоги не є первинними документами, що підтверджують факт готівкової чи безготівкової видачі коштів відповідачу.
Апелянтка вважає, що відсутність доказів на підтвердження факту переходу права вимоги до фактора за договором факторингу є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення заборгованості. 
У матеріалах цієї справи відсутня виписка по картковому рахунку. Долучені до позовної заяви документи не містять інформації щодо номера банківської картки відповідача.
За перерахованих обставин, вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Позивач надав копії договорів факторингу не в повному обсязі, що унеможливлює належно та у повній мірі сприймати зміст цього документу, а також встановити істотні умови такого договору, в тому числі зобов`язання нового кредитора перед первісним кредитором щодо здійснення оплати за придбання права грошової вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за договорами позики.
Позивач не надав докази того, що після укладення договорів факторингу були виконані всі його вимоги та відповідач отримала письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні була визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договорами факторингу на час або після їх укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором.
Отже, позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача за договорами позики від первісних кредиторів до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».
Сам по собі факт укладення договори факторингу не створюють для відповідача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у договорі та не підтверджує абсолютне право Позивача як нового кредитора.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.
Представник ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що доводи апелянта є необґрунтованими.
Посилання апелянта на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надано суду доказів отримання ним кредитних коштів від первісних кредиторів є помилковими та безпідставними, оскільки факти їх надання підтверджуються наявними у матеріалах справи кредитними договорами, які є дійсними.
При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.
На підтвердження заявлених позовних вимог, ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано копії відповідних договорів, договорів факторингу із відповідними додатками та розрахунки заборгованості за договорами, які апелянт належними доказами не спростував.
Первинні документи підтверджують господарські операції для ведення бухгалтерського обліку та подачі фінансової звітності та є доказом перерахування на рахунок кредитора грошових коштів та відображає рух коштів за кредитним договором.
Позивачем надано підтвердження перерахування коштів, зокрема інформаційні довідки про перерахування кредитних коштів через платіжну систему. Доказів протилежного зокрема того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, апелянт суду не надав.
ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повній мірі доведено факт отримання апелянтом кредитних коштів за кредитним договором.
Договори укладені між первісними кредиторами та відповідачем, договори факторингу, укладені між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому порядку також недійсними не визнані.
Тобто, не надання суду першої інстанції окремо визначеного додатку до договорів факторингу не може слугувати підставою для відмови в задоволені позивних вимог в повному обсязі.
У цій справі договори факторингу у встановленому законом порядку відповідачем не визнавалися недійсними. Відповідач не оспорив та не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», суд вказав, що через не виконання відповідачекою взятих на себе зобов`язань та умов кредитних договорів у неї виникла заборгованість в розмірі 34 750, 48 грн, яка складається з: заборгованості за кредитним договором №23023-01/2024 від 16 січня 2024 року в розмірі 23 250 грн та заборгованості за кредитним договором № 13455-01/2024 від 16 січня 2024 року в розмірі 11 500 грн. Вказана заборгованість підтверджена відповідним розрахунком, тому суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки заборгованості за кредитними договорами в повному обсязі.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Таким чином, суд доходить висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої (боржника).
Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Частиною першою статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
За частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 1050 ЦК України, передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.
Закон України «Про електронні довірчі послуги» (надалі - Закон) визначає правові та організаційні засади надання електронних довірчих послуг, у тому числі транскордонних, права та обов`язки суб`єктів правових відносин у сфері електронних довірчих послуг, порядок здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог законодавства у сфері електронних довірчих послуг, а також правові та організаційні засади здійснення електронної ідентифікації.
Електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.
Закон України «Про електронну комерцію» - визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ч.1 ст.11 Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронні довірчі послуги» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Встановлено, що 16 січня 2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №23023-01/2024 на суму 6000 грн, строком на 120 днів до 14.05.2024. Процентна ставка згідно договору становить 2,50% в день (а.с.7-9). Факт укладення кредитного договору та згоду відповідачки з його умовами підтверджується електронним підписом ОСОБА_1 .
Відповідно до листа ТОВ «Аванс кредит» від 08.07.2025 вбачається, що 16.01.2024 відповідно до укладеного договору на картку відповідача № НОМЕР_1 було перераховано 6 000 грн (а.с. 14).
Між ТОВ «Стар файненс груп» та ОСОБА_1 16 січня 2024 року укладено кредитний договір №13455-01/2024 на суму 4000 грн, строком на 100 днів до 24.04.2024. Процентна ставка згідно договору становить 2,50% в день (а.с.26-28). Факт укладення кредитного договору та згоду відповідачки з його умовами підтверджується електронним підписом ОСОБА_1 .
Таким чином, вище встановлені обставини вказують на те, що на час укладення кредитних договорів між позикодавцем та  ОСОБА_1 було погоджено умови вищевказаних договорів, а саме: суму позики, строк позики, процентну ставку, орієнтовну загальну вартість позики.
Надані позивачем докази у цій справі вказують на те, що відповідачка належним чином свої обов`язки за договором позики не виконав, внаслідок чого допустила виникнення заборгованості, яку зобов`язана повернути позикодавцю.
Щодо стягнення з позичальника заборгованості за відсотками, то колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо їх розрахунку з огляду на таке.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
За умовами кредитних договорі які були укладені 16 січня 2024 року встановлено, що процентна ставка у цих договорах становить 2,50% в день та застосовується в межах строку кредитування.
Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023 року.
Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Згідно з ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У частинах першій та другій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Таким чином, п. 1.4.1 договору про надання фінансового кредиту №23023-01/2024 від 16 січня 2024 року та договору про надання фінансового кредиту №13455-01/2024 від 16 січня 2024 року, укладених між сторонами щодо встановлення денної процентної ставки у розмірі - 2,50 % з врахуванням положень ч. 5 ст.12, ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемним.
Отже, заборгованість відповідачки по несплачених відсотках за договором про надання фінансового кредиту №23023-01/2024 від 16 січня 2024 року у період з 16.01.2024 року по 14.05.2024 року, становить 7 200 грн (6 000 грн * 1% *120 днів ), а за договором про надання фінансового кредиту №13455-01/2024 від 16 січня 2024 року у період з 16.01.2024 року по 24.04.2024 року, становить 4 000 грн (4 000 грн * 1% *100 днів).
З огляду на наведене, висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості в повному обсязі є необґрунтованими.
Доводи апелянта, що ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» не має право вимагати у ОСОБА_1 повернення грошових коштів за договорами позики не заслуговують на увагу.
Встановлено, що між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 20 червня 2024 року укладено договір факторингу №20062024, у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с.15-17).
Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №20062024 від 20 червня 2024 року клієнт (ТОВ «Аванс кредит») передав, а фактор ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняв реєстр боржників після чого з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу №20062024 від 20 червня 2024 року від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а.с.18).
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №20062024 від 20 червня 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 23 250 грн, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 6 000 грн; заборгованості за відсотками в розмірі 17 250 грн (а.с.20).
Між ТОВ «Стар файненс груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 28 травня 2024 року укладено договір факторингу №28052024, у відповідності до якого ТОВ «Стар файненс груп» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Стар файненс груп» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 32-33).
Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №28052024 від 28 травня 2024 року клієнт (ТОВ «Стар файненс груп») передав, а фактор ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняв реєстр боржників після чого з урахуванням пункту 1.2 договору факторингу №28052024 від 28 травня 2024 року від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а.с.34).
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №28052024 від 28 травня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 11 500 грн, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 4 000 грн; заборгованості за відсотками в розмірі 7 500 грн (а.с.36).
Заперечуючи проти розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачка не надала суду доказів, які б спростовували такий розрахунок або відсутність такої заборгованості та не надав суду контрозрахунку.
Щодо доводів апелянта, що позивач не надав доказів що після укладення договорів факторингу були виконані всі його вимоги та відповідач отримала письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні була визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, слід зазначити таке.
Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема внаслідок відступлення права вимоги.
Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц (провадження № 61-22929св18).
Суд встановив, що відповідачка належним чином свої обов`язки за кредитними договорами не виконала, внаслідок чого допустила виникнення заборгованості в загальній сумі 21 200 грн, а саме: заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №23023-01/2024 від 16 січня 2024 року у період з 16.01.2024 року по 14.05.2024 року в розмірі 13 200 грн (6000 грн - тіло кредиту + 7200 грн відсотки) та заборгованість за договору про надання фінансового кредиту №13455-01/2024 від 16 січня 2024 року у період з 16.01.2024 року по 24.04.2024 року в розмірі 8 000 грн (4000 грн тіло кредиту + 4000 грн відсотки).
Підстав для звільнення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань за кредитними договорами судом не встановлено.
Встановленими обставинами та наданими суду доказами спростовуються доводи апелянта про те, що в неї відсутній обов`язок щодо виконання умов кредитного договору та повернення позивачу наявної заборгованості.
Посилання апелянтки в апеляційній скарзі на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надало суду доказів отримання нею кредитних коштів від первісних кредиторів є помилковими та безпідставними, оскільки факти їх надання підтверджуються наявними у матеріалах справи кредитним договором, який є дійсним.
Зазначений правочин підтверджує факт наявності відповідних правовідносин, а їх зміст вказує та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику відповідачу коштів у погодженому розмірі.
Відповідачка не була позбавлена можливості надати докази, які спростовують отримання кредитних коштів.
В свою чергу на підтвердження заявлених позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано копії відповідних договорів, договорів факторингу із відповідними додатками та розрахунками заборгованості за договорами, які апелянтка належними доказами не спростувала.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів приходить висновку, що постановлене у справі судове рішення в частині визначення заборгованості за кредитними договорами слід змінити і стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість  за договором про надання фінансового кредиту №23023-01/2024 від 16 січня 2024 року в розмірі 13 200 грн з яких: 6000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 7200 грн - сума заборгованості за відсотками; заборгованість за договору про надання фінансового кредиту №13455-01/2024 від 16 січня 2024 року в розмірі 8 000 грн, з яких: 4000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 4000 грн - сума заборгованості за відсотками.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Згідно з частинами десятою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн (а.с. 6).
При зверненні з апеляційною скаргою відповідачкою сплачено судовий збір у розмірі 4 542 грн, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України.
З огляду на висновок щодо часткового задоволення апеляційної скарги, в результаті чого розмір задоволених позовних вимог складає 61,01%, розподіл судового збору у суді першої інстанції також підлягає зміні. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позову в суді першої інстанції в сумі 1847,38 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 3028 грн*61,01%). У свою чергу з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 770,93 грн (тобто в частині вимог, у задоволенні яких відмовлено - 4542 грн*38,99%).
Отже, враховуючи покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд уважає за необхідне відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України стягнути з  ОСОБА_1 на користь позивача різницю суми судового збору в розмірі 76,45 грн (1847,38 грн - 1770,93 грн).
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тисменицького районного суду від 09 жовтня 2025 року змінити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»(код ЄДРПОУ: 35625014, адреса: м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30) 13 200 (тринадцять тисяч двісті) грнзаборгованості за кредитним договором №23023-01/2024 від 16 січня 2024 року та 8 000 (вісім тисяч) заборгованості кредитним договором № 13455-01/2024 від 16 січня 2024 року, а всього заборгованість у загальному розмірі 21 200 (двадцять одна тисяча двісті) грн.
Стягнути з ОСОБА_1 та користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 76,45 грн судового збору.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 06 січня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.О. Томин            В.М. Луганська