Справа № 453/222/19 Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/315/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника ОСОБА_1 – Маципури Г.І., 
представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2024 року та на додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області (правонаступник Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (правонаступник - ОСОБА_6 ) про визнання рішення нечинним, Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та про усунення перешкод у користуванні землями загального користування – вулицею.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 разом з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки кадастровий номер 4624584900:01:001:0541 для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0.1517 га.  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також є власниками житлових будинків та земельних ділянок (присадиб) для обслуговування цих житлових будинків, господарських будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1 . Відповідач збудував на належній йому присадибній ділянці ще один житловий будинок, стіна якого безпосередньо виходить на землі загального користування, а саме вулицю, що проходить повз їхні господарства. Під час опадів вода чи сніг з даху будинку падають на вулиці заливаючи чи засипаючи її, чим їй створюються незручності у користуванні вулицею, а в березні 2018 року перекрив вулицю жердиною та не пропускає транспорт і людей, створюючи конфліктні ситуації. Рішенням чотирнадцятої сесії четвертого демократичного скликання Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 45 від 27 серпня 2005 року ОСОБА_2 передано у власність земельні ділянки площею 1.56 га в тому числі і 0.20 га кадастровий номер 4624584900:01:003:0041 для обслуговування житлового будинку в с. Опорець Сколівського району Львівської області. Однак відповідачу передано у власність разом з земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку частину землі загального користування, а саме, вулицю, що належить до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність. 
З наведених підстав просить:
-визнати нечинним рішення чотирнадцятої сесії четвертого демократичного скликання Опорецької сільської ради Сколівскього району Львівської області № 45 від 27 серпня 2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку в с. Опорець ОСОБА_2 » в частині передачі йому у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку 0.20 га;
-визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.2091 га, кадастровий номер 4624584900:01:003:0041 для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 ;
-зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні землями загального користування – вулицею в селі Опорець Сколівського району Львівської області шляхом прибирання з вулиці жердини та припинення конфліктів. 
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області (правонаступник Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (правонаступник - ОСОБА_6 ), про визнання рішення нечинним, Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та про усунення перешкод у користуванні землями загального користування – вулицею – відмовлено.
У листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 – Тищук Людмила Костянтинівна звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.
В обґрунтування заяви покликається на те, що 30 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Гринчук та партнери» укладено договір про надання правової допомоги. Розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого адвокатом на їх надання. Понесені ОСОБА_2 витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 20000 грн. є співмірними із складністю справи, обсягом наданих послуг, часом витраченим на їх надання та ціною позову. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідача в повному обсязі.
З наведених підстав просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. 
Додатковим рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2024 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області (правонаступник Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (правонаступник - ОСОБА_6 ), про визнання рішення нечинним, Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та про усунення перешкод у користуванні землями загального користування – вулицею – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15000.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні решти вимог заяви відмовлено. 
Рішення та додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення та додаткове рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що надала належні та допустимі докази того, що вздовж її будинковолодіння та сусіднього будинковолодіння, що належить ОСОБА_2 , яке межує з її будинковолодінням, проходить вулиця, наявність якої зазначена у топографічних картах села і у викопіюванні плану територій. Підписання акту узгодження меж земельної ділянки відповідача при передачі її у власність, не відповідає дійсності, оскільки відповідач не переносив огорожі та тривалий час приховував факт приватизації частини земель загального користування. Складовою частиною технічної документації при приватизації земельної ділянки є схема розміщення земельної ділянки, погоджена сільською радою, однак така у технічній документації відсутня. Приватизація земельних ділянок проводиться відносно земель, які перебувають у користуванні громадян, а спірна частина земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 , ніколи не була в його користуванні, оскільки є дорогою загального користування. Землі загального користування населених пункті, зокрема, вулиці, належать до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Вважаючи додаткове рішення суду незаконним та необгрунтованим, апелянт посилається на те, що вона зверталася з клопотанням про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу з врахуванням її незадовільного матеріального стану та критеріїв розумності розміру витрат. Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу входить до предмета доказування у справі і для його підтвердження необхідно надати суду договір про надання правничої допомоги та документи, які свідчать про оплату гонорару. Судом не враховано немайновий характер спору, її похилий вік та незадовільний майновий стан, а також те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн. поставить її у скрутне фінансове становище. З наведених підстав просить додаткове рішення скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким у стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, щопозивачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами того, що оскаржуваним рішенням Опорецької сільської ради Сколівського раойну Львівської області порушено її права чи законні інтереси, що є її процесуальним обов`язком.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,1517 га, наданої для їх обслуговування, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13 серпня 2009 року серії НОМЕР_1 , витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 серпня 2009 року № 23575866, а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 грудня 2018 року № 151166667.
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2091 га, наданої для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка є суміжною із земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 , що документально підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 06 листопада 2008 року серії ЯД № 451191.
Згідно із інформацією виконавчого комітету Опорецької сільської ради генеральний план села Опорець не розроблявся.
Рішенням Опорецької сільської ради від 27 серпня 2005 року № 45 «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_2 » ОСОБА_2 передано безкоштовно у власність земельну ділянку для обслуговування будинку площею 0,2000 га, а фактично передано на основі цього рішення земельну ділянку площею 0,2091 га.
У технічній документації із землеустрою щодо видачі ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку від 06 листопада 2008 року серії ЯД № 451191, міститься рішення Опорецької сільської ради від 27 серпня 2005 року № 45 «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_2 », яке є іншим за змістом, ніж рішення Опорецької сільської ради від 27 серпня 2005 року № 45 «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_2 », що міститься у протоколі сесії сільської ради за 27 серпня 2005 року.
Відповідно до статті 40 ЗК України (в редакції станом на серпень 2005 року) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватись безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.
Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.
До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (пункт а) частини третьої статті 83 ЗК України).
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 592/10260/16 (провадження № 61-5017св19).
Отже, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування підлягають задоволенню за наявності доказів порушення прав чи законних інтересів особи, яка звернулася з позовом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Обгрунтовуючи звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на порушення її прав унаслідок передачі Опорецькою сільскою радою у власність ОСОБА_2 частини земель загального користування, частини вулиці, що використовуються мешканцями для проходу та проїзду; на те, що через протиправне рішення Опорецької сільської ради, яке, на її думку, прийняте всупереч нормам земельного законодавства, вона втратила можливість вільного користування частиною вулиці для проходу та проїзду до належного їй домоволодіння. 
Вважаючи, що органом місцевого самоврядування при прийнятті оскаржуваного рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки порушено вимоги земельного законодавства, позивач посилається на те, що до складу переданої у власність земельної ділянки увійшла частина вулиці, яка належить до земель загального користування і не може передаватись у власність. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що частина спірної земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 на підставі рішення Опорецької сільської ради від 27 серпня 2005 року № 45, належить до земель загального користування, на що звернув увагу Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 453/222/19.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду, який скасовуючи рішення судів у даній справі посилався на норми статей 12, 13 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з якими належними документами, на підставі яких встановлюється межі земель загального користування (вулиць, доріг, тощо), є детальний план території; генеральний план населеного пункту, згідно з яким розробляється детальний план територій, а тому наявні в матеріалах справи план - схема меж земельних ділянок та ситуаційний план села, на які посилається позивач, не є належними доказами на підтвердження меж земель загального користування (вулиць, доріг, тощо).
У постанові від 01 червня 2022 року у справі № 453/222/19 Верховний Суд зазначив про те, що план належної ОСОБА_8 земельної ділянки, до якої нібито передбачено заїзд з вулиці (межа від точки «А» до точки «Б» - землі Опорецької сільської ради), не є доказом існування спірної вулиці (проїзду), так як ці документи, не містять графічного підтвердження такої інформації.
Верховний Суд звернув увагу на те, що «Схема розміщення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і ведення особистого сільського господарства гр. ОСОБА_2 с. Опорець», не може вважатись належним доказом існування спірної вулиці (проїзду), оскільки з них неможливо встановити місцерозташування будь-яких земельних ділянок, у прив`язці вулиці (проїзду) до них.
Скасовуючи судові рішення, Верховний Суд зазначив, що суди не встановили обставин, за яких мали би підстави дійти висновку про існування вулиці (проїзду) до належної позивачу земельної ділянки через земельну ділянку, яка надана у приватну власність ОСОБА_2 .
Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовує тим, що після скасування Верховним Судом рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, ухвалених судами у даній справі, під час нового розгляду справи позивачем та її представником, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що частина спірної земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 на підставі рішення Опорецької сільської ради від 27 серпня 2005 року № 45, належить до земель загального користування.
Позивачем не надано містобудівної документації (генеральний план населеного пункту, детальний план території), на підставі якої встановлюються межі земель загального користування (вулиць, доріг, тощо).
Обгрунтовуючи відмову, суд першої інстанції посилався на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача внаслідок прийняття Опорецькою сільською радою оскаржуваного рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яким, на думку позивачки, також було передано у власність ОСОБА_2 частину землі загального користування.
В обґрунтування позовних вимог, позивач та її представник посилалися на те, що факт порушення при передачі ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку у власність (приєднання до приватизованої земельної ділянки частини земель загального користування - вулиці) доведено перевіркою, проведеною у 2018 році Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру.
Однак такі доводи позивача спростовуються листом Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № М-193/0-650/6-21 від 25 травня 2021 року, з якого вбачається, що за результатами перевірки за заявою ОСОБА_2 щодо перевірки законності набуття у відсутність земельної ділянки жодних порушень вимог земельного законодавства при набутті ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 4624584900:01:003:0041, не встановлено.
Крім того, листом № 0-13-0.4-20/90-23 від 13 січня 2023 року, копія якого міститься в матеріалах справи, Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області повідомило, що у справі, яка розглядається (№453/222/19), до уваги необхідно брати саме лист Управління за № М-193/0-650/6-21 від 25 травня 2021 року.
Аналогічну позицію викладено третьою особою - Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області у поясненні, яке надійшло до Сколівського районного суду Львівської області 20 жовтня 2022 року.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року в справі № 543/765/17 (провадження № 61-14083св20) зазначено, що «установивши, що спірна земельна ділянка не виділялась позивачу у власність чи у користування та належала територіальній громаді, яка у відповідності із чинним законодавством передала її у власність відповідачу, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю порушених її прав передачею органом місцевого самоврядування спірної земельної ділянки ОСОБА_2 . Позивачем у справі не надано суду належних та допустимих доказів, що оскаржуваними рішеннями Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області від 21 травня 2015 року порушено її право та зменшено розмір земельної ділянки, що належить їй на праві власності. З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими докази, що спірним рішенням сільської ради порушено права та інтереси останньої, а це є її процесуальним обов`язком».
Суд першої інстанції взяв до уваги наявний в матеріалах справи лист-відповідь Славської селищної ради від 14 березня 2023 року № 02-18/242, яким селищна рада на підставі відомостей містобудівної документації на місцевому рівні повідомила про відсутність проходження вулиці (проїзду, дороги) в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної документації» через земельну ділянку ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції вважав недопустимим доказом копію рішення Опорецької сільської ради № 45 від 27 серпня 2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку в с. Опорець ОСОБА_2 », долученого позивачем до позовної заяви, оскільки такий містить виправлення в частині площ земельних ділянок, які передаються у власність, без належного оформлення таких виправлень.
Щодо посилань позивача та її представника на судові рішення по справі № 453/135/20, то суд звертає увагу на те що суд апеляційної інстанції у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 453/135/20 не досліджував питання законності передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий номер 4624584900:01:003:0041, відтак вказані рішення не мають преюдиційного значення для справи № 453/222/19.
Крім цього, рішення Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області №272 від 11 квітня 2018 року «Про виділення пішохідного проходу та проїзду гужовим транспортом біля господарства Михайлечко Гната Михайловича» прийнято сільською радою після прийняття цією ж сільською радою рішення від 27 серпня 2005 року № 45 «Про передачу у власність земельну ділянку у с. Опорець ОСОБА_2 », яким ОСОБА_2 передано безкоштовно у власність земельну ділянку для обслуговування будинку площею 0,2000 га, а фактично передано на основі цього рішення земельну ділянку площею 0,2091 га.
Слід врахувати і те, що висновки Львівського апеляційного суду у постанові від 10 червня 2021 року мотивовані рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року та постановою Львівського апеляційного суду 01 грудня 2020 року у цій справі, які були скасовані постановою Верховного Суду від 01 червня 2021 року. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову посилався на відсутність у матеріалах справи належних доказів приєднання до приватизованої земельної ділянки частини земель загального користування – вулиці і порушенням у зв`яку з цим прав чи законних інтересів позивача.
З огляду на те, що позивачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 при приватизації земельної ділянки надано частину земельної ділянки загального користування (вулиці), чим порушено права та законні інтереси позивачки, суд першої інстанції вірно зазначив, що безпідстанвими є посилання позивача на те, що земельна ділянка за кадастровим номером 4624584900:01:003:0041 передана у власність ОСОБА_2 всупереч вимогам ст. 83 Земельного кодексу України.
Колегія суддів зазначає і те, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати недійсним в цілому Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.2091 га, кадастровий номер 4624584900:01:003:0041 для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 .
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що відповідачем було незаконно приватизовано лише частину земельної ділянки загального користування, а саме частину вулиці, в той же час просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.2091 га в цілому.
Тобто, конкретна площа земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку загального користування (вулиця), позивачем не визначена, висновок експерта з цього питання суду не надано, позивач про призначення судової земельно – технічної експертизи до суду не зверталася.
А відтак, площа земельної ділянки, яка, на думку позивача, оскаржуваним нею рішенням Опорецької сільської ради незаконно передана у власність ОСОБА_9 та накладається на земельну ділянку загального користування, не визначена.
З врахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи, вірним та обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення оскаржуваним рішенням Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області від 27 серпня 2005 року №45, її прав чи законних інтересів, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання нечинним рішення чотирнадцятої сесії четвертого демократичного скликання Опорецької сільської ради Сколівскього району Львівської області № 45 від 27 серпня 2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку в с. Опорець ОСОБА_2 » в частині передачі йому у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0.20 га.
Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0.2091 га, кадастровий номер 4624584900:01:003:0041 для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 та про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні землями загального користування – вулицею в селі Опорець Сколівського району Львівської області шляхом прибирання з вулиці жердини та припинення конфліктів, є похідними та залежать від вирішення судом позовної вимоги про визнання нечинним рішення чотирнадцятої сесії четвертого демократичного скликання Опорецької сільської ради Сколівскього району Львівської області № 45 від 27 серпня 2005 року «Про передачу у власність земельну ділянку в с. Опорець ОСОБА_2 » в частині передачі йому у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку 0.20 га, в задоволені якої суд відмовив, то підставною є відмова суду першої інстанції в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 у справі № 910/18560/16 (12-143гс18) зазначено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.
Таким чином, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.
З огляду на встановлену судом першої інстанції безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.
19 листопада 2024 року представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Тищук Людмилою Костянтинівною подано заяву про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі з долученими до такої доказами на підтвердження витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу, а також їх розміру. Просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн.
02 грудня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Маципурою Г.І. – подано до Сколівського районного суду Львівської області клопотання про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, в якому остання, посилаючись на фінансовий стан позивача, зазначаючи також, що дана справа не є складною, просить зменшити суму судових витрат на професійну правничу допомогу до 4 000, 00 грн.
Додатковим рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2024 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області (правонаступник Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (правонаступник - ОСОБА_6 ), про визнання рішення нечинним, Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та про усунення перешкод у користуванні землями загального користування – вулицею – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15000.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні решти вимог заяви відмовлено. 
Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила, або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Під час розгляду справи, до закінчення судових дебатів представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Тищук Л.К. зроблено заяву про стягнення з позивача понесених витрат на правничу допомогу та зазначено, що докази на підтвердження витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу, а також їх розміру будуть надані до суду в строк визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Згідно з положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Як передбачено ч. 4 та 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, п. 269).
Відповідно до договору про надання правової допомоги від 30 серпня 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Гринчук та партнери», від імені якої на підставі статуту діє партнер п. Людмила Тищук, фірма зобов`язалась надати клієнту правову допомогу, визначену договором, а клієнт зобов`язався оплатити гонорар в порядку та на умовах, вказаних у договорі. У відповідності до п. 2.2 зазначеного договору, правова допомога (юридичні послуги) надається клієнту, як відповідачу, у цивільній справі № 453/222/19 у Сколівському районному суді Львівської області після повернення справи на новий розгляд постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року. 
Відповідно до п. 4.1 договору, клієнт зобов`язався сплатити фірмі гонорар відповідно до виставлених рахунків. Згідно з п.п. 4.2.1 п. 4.2 розмір гонорару погоджено у розмірі 20 000 гривень та передбачено обов`язок клієнта сплатити такий протягом 3-х робочих днів з дати виставлення фірмою рахунку. Згідно з ордерами на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1160492 від 14 вересня 2022 року та серії ВС № 1168282 від 01 листопада 2022 року, які міститься в матеріалах справи, представництво Михайлечко І.М. при розгляді справи на підставі вищевказаного про надання правової допомоги від 30 серпня 2022 року, здійснювали адвокати Чупа І.І. та Тищук Л.К. Міститься в матеріалах справи і Довідка № 15/11 від 15 листопада 2024 року, видана Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Гринчук та партнери», якою надано інформацію про ставки фахівців Адвокатського об`єднання «Юридична фірма «Гринчук та партнери». Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), долученого до заяви про ухвалення додаткового рішення, в такій відображено роботи, виконані адвокатами Чупою І.І. та ОСОБА_3 за період 13 вересня 2022 року – 19 листопада 2024 року та кількість витрачених на такі годин.
Згідно з Актом приймання-передачі наданих послуг № 18/11 від 08 листопада 2024 року клієнтом послуги прийняті, розмір оплати складає 20 000 гривень. Як вбачається з витанції № 0.0.2662043171.1 від 09 вересня 2022 року, гонорар за Договором про надання правової допомоги від 30 серпня 2022 року відповідачем сплачено.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Таким чином, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).
З огляду на викладене, зважаючи на вимоги щодо розумності розміру судових витрат на правову допомогу, а також їх необхідності та обґрунтованості розміру таких, зважаючи на розмір фактично сплачених відповідачем коштів за надання правової допомоги, а також беручи до уваги фінансовий стан обох сторін, з урахуванням клопотання представника позивача про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що вимоги представника відповідача Михайлечко І.М. про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню на суму 15 000, 00 грн., що пропорційно витратам на правову допомогу, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи та відповідатиме критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги  ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2024 року та на додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2024 року – залишити без задоволення.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2024 рокута додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді – члена колегії суддів та перебуванням на листку по тимчасовій непрацездатності повна постанова складена 29.12.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк