Номер провадження: 22-ц/813/3612/25 
Справа № 522/19498/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ПАТ АБ «Південний» - адвоката Кувшинової В.П., 
представника ОСОБА_1 – адвоката Дігуляра В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дігуляр Василь Васильович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року по справі за позовом приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича, що діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шипікової Юлії Анатоліївни про визнання недійсними договорів дарування, -
В С Т А Н О В И В:
03 жовтня 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В.О., що діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Південний» (- далі ПАТ АБ «Південний») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шипікової Ю.А. про визнання недійсними договорів дарування.
В обґрунтування позову зазначено, що в червні 2015 року ПАТ АБ «Південний» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ТОВ «ЮГК «Діамант» про стягнення заборгованості за кредитним договором №В343 від 10.07.2007, строк погашення якого настав 28.03.2014.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року у справі №520/7785/15-ц позов ПАТ АБ «Південний» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором за №В343 від 10.07.2007 у розмірі 52 617,59 доларів США та 552 876,33 грн, включаючи заборгованість за кредитом, відсотками, штрафами і пенею, а також судовий збір у сумі 3 654 грн.
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу. Апеляційний суд Одеської області 14 червня 2018 року частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінивши частково рішення суду першої інстанції та зменшивши суму прострочених відсотків до 1 266,49 доларів США. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
31 серпня 2018 року для виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого приватний виконавець Долинський М.М. відкрив виконавче провадження №57184519 для примусового стягнення заборгованості.
В межах виконавчого провадження №57184519 приватний виконавець Долинський М.М. 10.09.2018 виніс постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , наклавши арешт на все майно, що підлягає державній реєстрації. 12.09.2018 накладено арешт на всі рахунки боржника у банках, окрім коштів, арешт яких заборонено законом.
17 червня 2020 року Верховний Суд частково задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 скасував рішення апеляційного суду та направив справу №520/7785/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. На підставі цього 05 серпня 2023 року приватним виконавцем Долинським М.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавче провадження було закінчено, арешт майна скасовано, а примусові заходи припинено.
Основною підставою для оскарження рішень судів представник ОСОБА_1 називав відсутність судово-почеркознавчої експертизи, яка могла б підтвердити чи спростувати факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору. У процесі повторного апеляційного розгляду представник ОСОБА_1 06 квітня 2021 року подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в Одеському науково-дослідному інституті судових експертиз. Натомість банк 25 травня 2021 року подав клопотання про формулювання питань для експертизи, які відповідали б вимогам доказування та спеціальним знанням, передбаченим законодавством.
Під час нового апеляційного розгляду справи №520/7785/15-ц Одеський апеляційний суд 19 липня 2021 року частково задовольнив клопотання ОСОБА_1 та Акціонерного банку «Південний», призначивши почеркознавчу експертизу. Для її проведення витребувано документи, а виконання доручено Одеському НДІ судових експертиз. Витрати покладено на ОСОБА_1 , а провадження у справі зупинено до завершення експертизи. За висновком експертизи №21-4219 від 01.12.2022, було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 ..
Постановою Одеського апеляційного суду від 01 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року залишено без змін.
10 серпня 2023 року, з метою виконання судового рішення АБ «Південний» звернувся до приватного виконавця Цинєва В.О., яким було відкрито виконавче провадження №72507510. 
У межах виконавчого провадження №72507510 було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та виявлено, що ОСОБА_1 15 лютого 2023 року уклала три договори дарування з ОСОБА_2 , передавши йому все своє нерухоме майно.
Таким чином, приватний виконавець вважає, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на приховування майна та уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, а укладення договорів дарування мало на меті уникнення звернення стягнення на це майно.
У відзиві на позовну заяву, представник ОСОБА_1 заперечував щодо задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову. В основу свого заперечення, представник відповідача посилається на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, свідченням чого є наступні факти: придбання 1/2 частки квартири під номером АДРЕСА_1 було здійснено після укладення кредитного договору; придбання квартири під номером АДРЕСА_2 та 1/2 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_3 було здійснено під час судового розгляду справи про стягнення боргу; відчуження нерухомого майна було здійснено в період відсутності зобов`язання у відповідача щодо погашення заборгованості перед кредитором, оскільки рішення про стягнення боргу не набуло чинності; відчуження майна за договорами дарування було здійснено після закриття виконавчого провадження, скасування арештів та заборон, майно не перебувало у заставі та іншому обтяженні; позов обґрунтовується лише цитуванням ухвал Верховного суду України; відсутні належні докази, що майно відчужено пов`язаній особі; кредитор протягом трьох років не вживав будь-яких заходів відносно боржника, щодо стягнення боргу (арешт майна боржника, тощо); не надано доказів того, що відповідач не мала можливості на час укладення оспорюваного правочину і в подальшому повернути борг, через скрутне матеріальне становище, або за рахунок іншого майна, зокрема заощаджень, тощо, з урахуванням того, що нею вже повернуто майже 150 000 грн; не надано доказів того, що між відповідачем та банком існувала домовленість про те, що борг був забезпечений нерухомим майном належним відповідачу, а саме подарованими квартирами; позивачем не надано доказів того, що відповідач на час укладення оспорюваного правочину вже мав умисел не повертати борг, а укладення оскаржуваних договорів було здійснено з метою ухилення від виконання судового рішення.
13 березня 2024 року від представника ПАТ АБ «Південний» до суду надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якого заперечувала проти доводів представника ОСОБА_1 , оскільки вони є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є безпідставними та необґрунтованими. Позовні вимоги приватного виконавця Цинєва В.О. підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року позовні вимоги приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В.О., що діє в інтересах ПАТ АБ «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шипікової Ю.А. про визнання недійсними договорів дарування – задоволено.
Суд визнав недійсним договір дарування частки житлового будинку, посвідчений 15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за реєстраційним №25, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відповідності до якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/2 частку житлового будинку під АДРЕСА_3 .
Визнав недійсним договір дарування частки квартири, посвідчений 15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за реєстраційним №26, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відповідності до якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Визнав недійсним договір дарування квартири, посвідчений 15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за реєстраційним №27, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відповідності до якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_2 .
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В.О. сплачений судовий збір в розмірі 3 220,80 грн.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дігуляр В.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В.О., ОСОБА_2 та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шипікова Ю.А. в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку судових повісток-повідомлень до електронного кабінету Електронного суду та рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлень (т. 2 а.с. 246-249).
28 жовтня 2025 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шипікової Ю.А. надійшло клопотання про розгляд справи без її участі (т. 2 а.с. 249а).
05 листопада 2025 року від приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В.О. надійшла заява про розгляд справи без його участі, окрім того просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року – без змін.
Відповідачу ОСОБА_2 судова повістка-повідомлення направлялись на єдину відому суду адресу місця його проживання, а саме: АДРЕСА_3 , однак поштове повідомлення повернулось до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2 а.с. 248б).
Апеляційний суд враховує, що 28 січня 2025 року відповідач ОСОБА_2 отримав копію ухвали Одеського апеляційного суду від 07 січня 2025 року про відкриття апеляційного провадження в даній справі, що свідчить про його обізнаність про розгляд апеляційної судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року (т. 2 а.с. 156-157, 160).
Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Таким чином, оскільки судова повістка-повідомлення направлена на єдину відому суду адресу місця проживання ОСОБА_2 , враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, та враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний цікавитись рухом справи учасником якої він є, та про наявність якої йому достовірно відомо, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.
Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Дігуляра В.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, та представника ПАТ АБ «Південний» - адвоката Кувшинову В.П., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
Зазначені конституційні положення відображено також в статті 18 ЦПК України, згідно якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1.
Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом України «Про виконавче провадження».
За статями 1-2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
В аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою про оспорення фраудаторного правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору, не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення.
Покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин 1-2 статті 55, частин 1-2 статті 129-1 Конституції України.
Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.
Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб, в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину). Відповідні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 в справі №2-591/11.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року по справі №520/7785/15-ц задоволено позов ПАТ АБ «Південний» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ТОВ «ЮГК «Діамант» про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором за №В343 від 10.07.2007, строк погашення якого настав 28.03.2014, у розмірі 52 617,59 доларів США та 552 876,33 грн, включаючи заборгованість за кредитом, відсотками, штрафами і пенею, а також судовий збір у сумі 3 654 грн.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2018 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року змінено в частині стягнення прострочених процентів, зменшивши їх розмір до 1 266,49 доларів США. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
31 серпня 2018 року для виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого приватний виконавець Долинський М.М. відкрив виконавче провадження №57184519 для примусового стягнення заборгованості.
10 вересня 2018 року приватний виконавець Долинський М.М., в межах виконавчого провадження №57184519, виніс постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 наклавши арешт на все майно, що підлягає державній реєстрації.
12 вересня 2018 року приватний виконавець Долинський М.М., наклав арешт на всі рахунки боржника у банках, окрім коштів, арешт яких заборонено законом.
Постановою Верховного Суду від 17.06.2020 задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Основною підставою для оскарження рішень судів було те, що ОСОБА_1 не підписувала кредитного договору і в матеріалах справи відсутня судово-почеркознавча експертиза, яка могла б підтвердити чи спростувати факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору.
05 серпня 2023 року приватним виконавцем Долинським М.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №57184519, скасовано арешт та припинено примусові заходи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 липня 2021 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу на підставі наявних у матеріалах справи документів, на вирішення якої поставити наступні питання: -підпис в оригіналі кредитного договору № В343 від 10.07.2007 був виконаний ОСОБА_1 чи іншою особою? -підпис в оригіналі додатку №1 до кредитного договору №В343 від 10.07.2007р. (Графік платежів за Кредитним договором) від 10.07.2007 був виконаний ОСОБА_1 чи іншою особою? -підпис в оригіналі додатку №2 до кредитного договору №В343 від 10.07.2007р. (Сукупна вартість кредиту) від 10.07.2007 був виконаний ОСОБА_1 чи іншою особою? -підпис в оригіналі додаткової угоди від 28.09.2007 р. до кредитного договору №В343 від 10.07.2007 був виконаний ОСОБА_1 чи іншою особою? -підпис в оригіналі додатку №1 до кредитного договору №В343 від 10.07.2007 (Графік платежів за Кредитним договором) нова редакція від 28.09.2007 був виконаний ОСОБА_1 чи іншою особою? -підпис в оригіналі додатку №2 до кредитного договору №В343 від 10.07.2007 (Сукупна вартість кредиту) нова редакція від 28.09.2007 був виконаний ОСОБА_1 чи іншою особою?
За висновком експертизи №21-4219 від 01.12.2022, було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 ..
Постановою Одеського апеляційного суду від 01 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси суду від 08 грудня 2016 року залишено без змін.
Виконавчим листом Київського районного суду м. Одеси від 10.08.2023 у справі №520/7785/15-ц було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АБ «Південний» заборгованість у сумі 52 617,59 доларів США та 552 876,33 гривень.
11 серпня 2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича на підставі виконавчого листа від 10.08.2023 у справі №520/7785/15-ц, та заяви стягувача було відкрито виконавче провадження №72507510.
Також, 11 серпня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. у виконавчому провадженні №72507510 було винесено постанови про арешт коштів боржника та про звернення стягнення на майно боржника.
Згідно інформаційних довідок від 28.09.2023 №348358035, №348356900, №348361960, №348361529, №348360880 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було встановлено, що у ОСОБА_1 станом на дату відкриття виконавчого провадження відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення.
Однак, ОСОБА_1 мала у власності наступне нерухоме майно: 1/2 частки квартири під номером АДРЕСА_1 , квартира під номером АДРЕСА_2 , 1/2 частка житлового будинку під номером АДРЕСА_3 та здійснила його відчуження на підставі договорів дарування.
15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за №25 був посвідчений договір дарування частки житлового будинку, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку під номером АДРЕСА_3 .
15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за №26 був посвідчений договір дарування частки квартири, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2 частки квартири під номером АДРЕСА_1 .
15 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шипіковою Ю.А. за №27 був посвідчений договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру під номером АДРЕСА_2 .
Згідно копії паспорту ОСОБА_1 місце її проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 .
Після укладення вищезазначених договорів дарування, що ОСОБА_1 продовжила проживати за адресою: АДРЕСА_4 , що не заперечувалось учасниками справи
Згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2021, №1010, ОСОБА_1 починаючи з 11.08.2021 спільно з ОСОБА_2 в рівних частках володіла житловим будинком під номером АДРЕСА_3 .
Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження №6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц та від 09.08.2017 у справі №59/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012; у виконавчому провадженні (частина 4 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016).
У постанові Верховного Суду від 24.07.2019 в справі №405/1820/17 вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України)».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 в справі №523/17429/20).
Задовольняючі позовні вимоги приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В.О., що діє в інтересах ПАТ АБ «Південний» та вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваних договорів дарування, зміст яких суперечить вимогам ЦК України, суд першої інстанції виходив із наступних обставин:
- договори дарування були укладені між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 15.02.2023, тобто, після: настання строку погашення заборгованості за кредитним договором №В 343 від 10.07.2007; подання банком позовної заяви про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості; ухвалення Київським районним судом м. Одеси рішення у справі №520/7785/15-ц про стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором; після поновлення апеляційним судом провадження у справі у зв`язку отримання апеляційним судом висновку експерта №21-4219 від 01.12.2022, яким було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 ;
- майно відчужене на підставі безвідплатних договорів;
- майно відчужене на користь пов`язаної особи;
- після кладення договору дарування частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 дарувальник фактично продовжував володіти та користуватися цим майном;
- на час розгляду справи в суді заборгованість за кредитним договором №В343 від 10.07.2007 не сплачена;
- після укладення договорів дарування у боржника ОСОБА_1 не залишилось нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_1 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного їй майна відбулося після ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором №В343 від 10.07.2007 та після поновлена апеляційним судом провадження у справі у зв`язку отримання апеляційним судом висновку експерта №21-4219 від 01.12.2022, яким було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 , що в свою чергу свідчило про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, тому вважає, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на вказане майно. Укладення особою договорів дарування майна з пов`язаною особою, з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці правочини є фіктивними та наявні підстави відповідно до частини 2 статті 234 ЦК України для визнання їх недійсними.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінку факту наявності угод про забезпечення кредитного договору №В343 від 10.07.2007 (за яким виникла заборгованість) укладеного відповідачем з ПАТ АБ «Південний» (третя особа в інтересах якої діє позивач), відповідно до якого укладено додаткову угоду від 09.07.2009 за умовами якої було забезпечено в повному обсязі зобов`язання відповідача за кредитним договором заставою майнових прав на майбутню нерухомість з наступною іпотекою, також кредит забезпечено порукою ТОВ «Ювелірно – Гранувальна Компанія «Діамант»», порукою фізичної особи ОСОБА_3 , та відповідно укладено договір застави майнових прав на майбутню нерухомість з наступною іпотекою, договір поруки з ТОВ «Ювелірно – Гранувальна Компанія «Діамант»», договір поруки з третьою фізичною особою ОСОБА_3 .. 
Кредитор АБ «Південний», в результаті своєї ж бездіяльності, до цього часу не скористався правом звернення стягнення боргу, передбаченим за договором застави майнових прав на майбутню нерухомість з наступною іпотекою, за договором поруки з ТОВ «Ювелірно – Гранувальна Компанія «Діамант»» та договором поруки з фізичною особою ОСОБА_3 та не звертався до суду з відповідним позовом про стягнення солідарно до поручителів.
Щодо вищезазначених доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що в постанові від 10.05.2023 по справі №755/17944/19 Верховний Суд зазначив, що до процесуальних обов`язків позивача не відноситься з`ясування наявності у відповідачів, які не виконують рішення суду і не повертають борг, наявність іншого майна для примусового виконання рішення суду. Обов`язком позичальників є повернути позику, а не відчужувати майно для уникнення повернення боргу. Отже, наявність у боржника іншого майна, не має правового значення і не підлягає дослідженню в межах даної справи, оскільки у даній справі оспорюється укладений відповідачами правочин як фраудаторний договір, що доведено, а не оскаржуються дії виконавця щодо не накладення арешту й не продажу іншого майна боржника.
Апеляційний суд також приймає до уваги посилання представника ПАТ АБ «Південний» про те, що відповідно до договору застави від 11.07.2007 заставодавцем виступає – ОСОБА_1 , яка здійснила порушення не лише умов кредитного договору, а й договору застави. Майнові права, що є предметом даного договору не були оформлені ОСОБА_1 у власність та у подальшому не були передані в іпотеку банку. Починаючи з дати настання строку погашення за кредитним договором, ОСОБА_1 не надала жодних документів на дані об`єкти. Фактично, на даний час, відсутні будь які відомості, що підтверджують реальне існування даних об`єктів. Відповідно до інформаційних довідок, що містяться в матеріалах справи вбачається, що у ОСОБА_1 відсутнє будь-яке майно. Отримати інформацію, щодо даних майнових прав, та документи від забудовника неможливо, оскільки забудовником та стороною договору інвестування був ТОВ «ЮГК «Діамант» код ЄДРПОУ 32146467, який на початку 2018 року було визнано банкрутом та у подальшому припинено.
Звернення з позовом про стягнення боргу ОСОБА_1 до її поручителів – ОСОБА_3 та ТОВ «ЮГК «Діамант», відповідно до приписів ЦК України, не є обов`язком банку, а є його правом. При цьому, як було встановлено ТОВ «ЮГК «Діамант» код ЄДРПОУ 32146467 – припинено, а у поручителя ОСОБА_3 відсутнє будь яке майно.
Апеляційний суд зазначає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду від 18.04.2022 в справі №520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 в справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18), постанова Верховного Суду від 11.11.2019 у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду від 11.12.2023 в справі №463/13099/21 (провадження №61-11609сво23), постанова Верховного Суду від 19.02.2024 в справі №567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду від 14.05.2024 в справі №357/13500/18 (провадження №61-3809св24)).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 ЦК України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16.06.2021 в справі №747/306/19 (провадження №61-1272св20)).
На підставі вищевикладеного та враховуючи актуальну практику Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Оскільки, сукупність вищевстановлених обставин свідчить про те, що відповідачка діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного їй нерухомого майна відбулося після ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором №В343 від 10.07.2007 та після поновлена апеляційним судом провадження у справі у зв`язку отримання апеляційним судом висновку експерта №21-4219 від 01.12.2022, яким було встановлено, що підписи на оригіналах кредитних документів виконані ОСОБА_1 ; після укладення договору дарування частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 дарувальник ОСОБА_1 фактично продовжила користуватися цим майном; на час розгляду справи в суді заборгованість за кредитним договором №В343 від 10.07.2007 не сплачена. Такі дії призвели до того, що на час відкриття виконавчого провадження у боржника відсутнє жодне майно, на яке можливо було б звернути стягнення.
Таким чином, правова мета оспорюваний договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена цими правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому спірні договори дарування є очевидно фіктивними.
Доводи наведені в апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди відповідачки із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, необхідності переоцінки доказів, яким суд першої інстанція надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд в повній мірі.
Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дігуляр Василь Васильович, залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 17 листопада 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда