ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 року 
м. Київ 
справа № 554/4407/22
провадження № 61-17083св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністю.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 18 грудня 2002 року № 356 йому була надана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м.
ОСОБА_1 вказував про те, що вселився до квартири разом з родиною. 
З 2002 року позивач вважав себе повноцінним власником зазначеної квартири, розпоряджався, користувався та володів нею на власний розсуд. У 2019 році він дізнався, що право власності на вказану квартиру не оформлено, а ордер 
і рішення виконавчого комітету не є правовстановлюючими документами. 
У здійсненні приватизації спірної квартири позивачу було відмовлено, оскільки вона не належить до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади. 
Отже, позивач вважав, що наявні правові підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю на спірну квартиру. 
З урахуванням викладеного   ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2023 року 
у складі судді Шевської О. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв. м, житловою площею 45 кв. м.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у тому числі є наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт, законність об`єкта володіння, добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість володіння, безперервність володіння, сплив установлених строків володіння, відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження своєї позиції та спростування доводів позивача.
Проаналізувавши наявні у справі докази районний суд вказав про те, що ОСОБА_1 добросовісно заволодів спірною квартирою, його володіння є відкритим, безперервним та тривалим. Протягом 20 років позивач проживав 
у спірній квартирі, неодноразово здійснював ремонтні роботи, укладав договори з комунальними службами, реєстрував у квартирі нових членів сім`ї. Позивач зареєстрований у квартирі з 2003 року, що підтверджується відміткою в паспорті. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень 
статті 344 ЦК України щодо правомірності набуття права власності на спірну квартиру.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року апеляційну скаргу Полтавської міської ради задоволено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову 
 ОСОБА_1 . Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, понесені виконавчим комітетом Полтавської міської ради, у розмірі 2 684,00 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, залишив поза увагою, що згідно з законом за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, разом з тим позивачу було відомо, що він не є власником спірної квартири, тобто останній достовірно знав та розумів статус спірної квартири.
Крім того, апеляційний суд зазначив про те, що газопромисловим управлінням«Полтавагазвидобування» (далі - ГПУ «Полтавагазвидобування») акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування») відповідно до спільної постанови адміністрації та профспілкового комітету згідно з рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 18 грудня 
2002 року № 356 спірну квартиру було надано ОСОБА_1 на сім`ю 
складом з чотирьох осіб. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 
2023 року, просить постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2023 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник вказує на неврахування судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та 
у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18. 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач повинен бути впевнений у тому, що на спірне майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. 
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що спірна квартира була надана позивачу у тимчасове користування. Разом з тим у справі відсутні докази на підтвердження того, що на вселення у спірну квартиру претендували інші особи, чи вона належить іншим особам на праві власності. Належними доказами 
у справі підтверджено, що право власності на спірну квартиру не зареєстроване. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 
частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 18 грудня 
2002 року № 356 ОСОБА_1 була надана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв. м, житловою площею 45 кв. м, на склад сім`ї 4 особи відповідно до спільної постанови адміністрації та профспілкового комітету газопромислового управління «Полтавагазвидобування». 
27 грудня 2002 року виконавчим комітетом Полтавської міської ради видано ордер на жиле приміщення № 420 на підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 18 грудня 2002 року № 356.
Згідно з листом Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради від 16 липня 2020 року № Р01-05/01.1-12/331-40 у ОСОБА_1 відсутні повноваження самостійно ініціювати передачу квартири у комунальну власність.
Відповідно до листа філії ГПУ «Полтавагазвидобування» 
АТ «Укргазвидобування» від 05 лютого 2020 року № ПГВ004.1.32-957 забудовник не має можливості реалізувати процедуру передачі спірної квартири в комунальну власність, оскільки не є власником чи утримувачем квартири.
Згідно з листом Управління майном комунальної власності міста 
Полтавської міської ради від 05 березня 2021 року № Р01-05/01.112/75-65 у проведенні приватизації вищевказаної квартири ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки квартира не належить до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади.
Відповідно до довідки комунального підприємства «ЖЕК № 2» Полтавської міської ради від 06 червня 2022 року № 1249 ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , є квартиронаймачем квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м, форма власності - державна, зареєстровано 5 осіб.
Згідно з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 червня 2022 року № № 302205044, 302205749 і повідомлення Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 15 грудня 2020 року № 12223 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем чи будь-якою іншою особою не зареєстровано.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. 
Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. 
Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. 
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає 
(і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. 
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, на яку посилався заявник у касаційній скарзі.
Вказані правові висновки також викладені постановах Верховного Суду 
від15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 23 грудня 2025 року у справі 
№ 535/885/23. 
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первісних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. 
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі 
№ 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Верховний Суд у постанові від 16 липня 2025 рокуу справі № 643/13004/23 зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі 
№ 910/17274/17 зазначила про те, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 18 грудня 
2002 року № 356 була надана спірна квартира, а 27 грудня 2002 року виконавчим комітетом Полтавської міської ради видано ордер на спірну квартиру. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 здійснюється володіння та користування спірним нерухомим майном на підставі певного юридичного титулу, що відповідно до вищезазначених положень закону виключає застосування набувальної давності у спірних правовідносинах. 
Разом з тим позивач на підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 18 грудня 2002 року № 356 та ордеру не набув спірну квартиру у власність, тобто у нього існує саме право користування відповідним нерухомим майно, а не право власності на нього.
Сам по собі факт користування ОСОБА_1 квартирою, утримання її, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не може бути підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю (постанова Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18).
Таким чином, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про відсутність умов, визначених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.
Верховний Суд звертає увагу на те, що у контексті спірних правовідносин визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність є належним та ефективним способом захисту (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суд від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 квітня 
2020 року у справі № 552/1354/18, є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у вказаній справі суд виходив з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки апеляційного суду є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін. 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий І. М. Фаловська
Судді В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
О. М. Ситнік