Справа № 143/457/23
Провадження № 22-ц/801/85/2026
Категорія: 8
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року	Справа № 143/457/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Кулішко Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Сич С.М. в м.Погребище, в цивільній справі за позовом керівника Немирівської окружної прокуратури, поданого в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРЗЕМРЕССУРС», ОСОБА_2 , про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна державної реєстрації права власності, припинення права приватної власності, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки та витребування земельної ділянки,
встановив:
У травні 2025 року керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2659989705234), припинити право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку;
- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238;
- витребувати у ОСОБА_1 у комунальну власність в особі Поребищенської міської ради Вінницького району земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 та розташована на території Погребищенської міської ради Вінницького району (колишньої Очеретянської сільської ради Погребищенського району) Вінницької області в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198, що була передана на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9965/15-20-СГ від 04 травня 2020 року у власність ОСОБА_2 , відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Немирівською окружною прокуратурою за результатами вивчення стану законності при розпорядженні земельними ділянками державної власності на території Погребищенської територіальної громади Вінницького району Вінницької області виявлено порушення вимог Земельного кодексу України при наданні Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області у приватну власність громадянам України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Слідчими територіальних підрозділів ДБР здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №62020100000001594 за фактом незаконного вибуття земельних ділянок із державної у приватну власність на території Вінницької області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-1151/15-16-сг від 19 лютого 2016 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано із земель державної власності у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером 0521686300:05:0000:0318 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області.
19 березня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 0521686300:05:0000:0318.
У подальшому наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9965/15-20-СГ від 04 травня 2020 року «Про надання у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано із земель державної власності у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,9820 га з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Погребищенської міської ради (колишньої Очеретнянської сільської ради Погребищенського району) Вінницької області.
17 червня 2020 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198.
Відповідно до положення ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Тому  ОСОБА_2 при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 та зазначаючи при цьому, що він не скористався правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному виду використання, надав недостовірну інформацію, оскільки раніше використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
У подальшому, 20 липня 2020 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. на підставі договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку було зареєстровано за ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС».
Оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 вибула з державної власності поза волею власника – Українського народу, то ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» набуло право власності на неї в особи, яка не мала права її відчужувати. 
Разом із цим, ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» спірну земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 було об`єднано із земельною ділянкою з кадастровим номером 0523483800:03:000:0188, які увійшли до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 площею 3,964 га.
15 листопада 2022 року державним реєстратором Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області Чубатюк О.Р. зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 за ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС».
23 грудня 2022 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 площею 3,964 га на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано за ОСОБА_1 ..
Факт об`єднання ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» вказаних вище земельних ділянок та продаж новоутвореної земельної ділянки не перешкоджає витребуванню земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 в межах її координат та конфігурації, а тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню від кінцевого набувача ОСОБА_1 на користь Погребищенської територіальної громади на підставі положень ст.388 ЦК України.
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2025 року позов задоволено.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2659989705234) та припинено право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку.
Скасовано в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238.
Витребувано у ОСОБА_1 у комунальну власність в особі Поребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 та розташована на території Погребищенської міської ради Вінницького району (колишньої Очеретянської сільської ради Погребищенського району) Вінницької області в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198, що була передана на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9965/15-20-СГ від 04.05.2020 року у власність ОСОБА_2 , відомості у Державному земельному кадастрі про яку набули статусу архівних.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 9394 (дев`ять тисяч триста дев`яносто чотири) грн. 00 коп.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У скарзі зазначає, що Погребищенська міська рада не реєструвала за собою право власності на спірну земельну ділянку, а відтак не набувала на неї права власності, отже Погребищенська міська рада не є належним позивачем. Суд першої інстанції без постановлення ухвали про прийняття зміни підстав позову мотивував своє рішення «недобросовісністю набувачки майна», тобто обставиною, яка не була підставою позову, чим порушив принцип диспозитивності та вийшов за межі підстав позову. Оскільки позивачем не було виконано вимоги ст. 390 ЦПК України щодо попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду, суд мав залишити позовну заяву без руху і підстав задовольняти позов не було. Підстав для застосування ч. 1 ст. 387 ЦК України для витребування земельної ділянки не було. У спірних правовідносинах підлягала до застосування стаття 388 ЦК України, однак, вказана норма судом застосована не була. Недобросовісність в її діях відсутня і висновки суду в цій частині не ґрунтуються на жодних доказах. Судом допущено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 13, 14, 41 Конституції України.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, зважаючи на наявність суспільного інтересу у поверненні земельної ділянки Погребищенській територіальній громаді, вважав, що прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та частини четвертої статті 56 ЦПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді та визначив, у чому полягає порушення інтересів держави.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_2 на час видання наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9965/15-20-СГ від 04 травня 2020 року «Про надання у власність», яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано із земель державної власності йому у приватну власність земельну ділянку площею 1,9820 га з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 для ведення особистого селянського господарства, вже отримав у приватну власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 0521686300:05:0000:0318 для ведення особистого селянського господарства, а тому ОСОБА_2 скористався передбаченим статтею 116 ЗК України правом повторно, тобто з порушенням визначеного земельним законодавством порядку. Це свідчить про відсутність достатніх правових підстав для видачі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9965/15-20-СГ від 04 травня 2020 року «Про надання у власність», а тому спірна земельна ділянка вибула із власності Українського народу, від імені та в інтересах якого діяв державний орган, всупереч вимогам закону та волі власника. Отже суд вважав, що повторне набуття земельної ділянки ОСОБА_2 у власність у межах норм безоплатної приватизації на підставі цього наказу є протиправним.
Щодо правових підстав для витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 як нинішнього власника, з огляду на встановлену судом протиправність її вибуття із власності Українського народу, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України № 4292-IX від 12 березня 2025 року статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою, яка передбачає, що одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Вказана норма має зворотну дію в часі, якщо у справі не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
Тому суд вважав, що ключове значення для вирішення даного спору є надання оцінки діям відповідачки ОСОБА_1 в контексті їх добросовісності/недобросовісності під час придбання спірної земельної ділянки і саме вона повинна довести, що вона не знала і не могла знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. 
Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування земельної ділянки у кінцевого набувача ОСОБА_1 , добросовісність набуття якою за обставин цієї справи спростована, що відповідатиме принципам справедливості та розумності. 
При цьому суд зазначив, що у даному випадку в позовній заяві мала місце помилкова з огляду на обставини справи юридична кваліфікація прокурором позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не можна вважати добросовісним набувачем цього майна. Вказане передбачає захист права власності територіальної громади шляхом витребування земельної ділянки із застосуванням припису статті 387 ЦК України, а тому підстави для застосування приписів Прикінцевих та перехідних положень Закону України №4292-IX від 12 березня 2025 року щодо сплати відповідачці компенсації органом місцевого самоврядування вартості витребуваного нерухомого майна відсутні.
А тому, оскільки заходи втручання держави у право власності ОСОБА_1 відповідають ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про витребування від ОСОБА_1 у комунальну власність в особі Поребищенської міської ради Вінницького району земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,9820 га, яка входить до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238, а також скасування державної реєстрації.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що вони не відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-1151/15-16-сг від 19 лютого 2016 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення, розташовану на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області площею 2,0000 га уз кадастровим номером 0521686300:05:0000:0318 - для ведення особистого селянського господарства (а.с.38 т.1).
19 березня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0521686300:05:0000:0318 (а.с.34-36 т.1).
07 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. У вказаному клопотанні повідомив, що до цього часу він не використав своє право на безоплатну передачу земельної ділянки із земель державної (комунальної) власності для ведення особистого селянського господарства (а.с.163 т.1).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від №2-23641/15-13-СГ від 05 грудня 2019 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення» надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0000 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства (а.с.162 на звороті т.1).
07 квітня 2020 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням, в якому просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності та передати у власність земельну ділянку площею 1,9820 га на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства. При цьому повідомив, що ОСОБА_2 правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному виду цільового призначення не скористався (а.с.162 т.1).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9965/15-20-СГ від 04 травня 2020 року «Про надання у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 1,9820 га з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (а.с.37 т.1).
17 червня 2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 (а.с.45-47 т.1).
20 липня 2020 року між ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_3 , та ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., зареєстрований в реєстрі за №5209 (а.с.39-44 т.1).
20 липня 2020 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 зареєстровано за ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» (а.с.45-47 т.1).
Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 10 квітня 2023 року, оціночна вартість земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 становить 32 843 грн. 44 коп. (а.с.50-52 т.1).
03 листопада 2022 року ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» звернулося до приватного підприємця ОСОБА_4 із заявою, в якій просило розробити технічну документацію із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок площею 3,9640 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0523483800:03:000:0188, 0523483800:03:000:0198, які розташовані у Вінницькій області Вінницькому районі, за межами населеного пункту с. Очеретня, Погребищенської міської ради (а.с.53 т.1).
У подальшому приватний підприємець ОСОБА_4 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» за межами населеного пункту с. Очеретня Вінницького району Вінницької області (а.с.54-57 т.1).
15 листопада 2022 року за ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 на підставі вказаної вище технічної документації (а.с.108-109 т.1).
23 грудня 2022 року між ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., зареєстрований в реєстрі за №7918 (а.с.58-63 т.1).
У цей же день, 23 грудня 2022 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238, площею 3,964 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.448-49 т.1).
Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку від 22 лютого 2024 року, ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 площею 3,9640 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту с. Очеретня Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, станом на 21 лютого 2024 року складала 764 656 гривень (а.с.151-168 т.3).
Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198 вибула із державної власності внаслідок незаконного повторного використання ОСОБА_2 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника цієї земельної ділянки, після чого право власності на цю земельну ділянку в особи, яка не мала права її отримувати, набуло ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС» і у подальшому включило цю земельну ділянку до новоствореної земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 та відчужило її на користь ОСОБА_1 , керівник Немирівської окружної прокуратури звернувся до суду із позовом про витребування у ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, земельної ділянки.
Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 338 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Можливість витребування майна з володіння іншої особи положення статті 388 ЦК України ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду сформувала у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Правомірність заволодіння особою майном, зокрема на підставі правочину, презюмується (частина друга статті 328 ЦК України). Тому за відсутності доказів зворотного, зокрема доведеності у встановленому порядку набуття особою права власності на чуже майно без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК України), особа, яка придбала майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем (стаття 330 ЦУ України), а витребуване воно може бути у неї лише у чітко визначених законом випадках.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).
У даній справі суд першої інстанції оцінював добросовісність ОСОБА_1 , як кінцевого набувача земельної ділянки, і встановив, що вона не є добросовісним набувачем.
Апеляційний суд звертає увагу, що у даній справі керівником Немирівської окружної прокуратури до ОСОБА_1 , серед іншого, заявлені вимоги про витребування у неї земельної ділянки, яка увійшла до складу об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238.
Обґрунтовуючи вимоги позову, прокурор просив витребувати земельну ділянку у  ОСОБА_1 , як добросовісного набувача. Тобто на момент звернення до суду із позовом прокурор вважав ОСОБА_1 добросовісним набувачем майна.
Про добросовісність кінцевого набувача земельної ділянки йде мова і у відповіді на відзив, поданій керівником Немирівської окружної прокуратури до суду 14 червня 2023 року (а.с.205-216 т.1).
15 травня 2024 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому вона, у випадку задоволення позову і витребування земельної ділянки, просила стягнути з Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області на її користь 382 328 гривень, як компенсацію ринкової вартості витребуваної земельної ділянки площею 1,9820 га (а.с.192 т.2).
Також цього дня ОСОБА_1 були подані пояснення у справі (а.с.194-199 т.2).
Після цього, 24 червня 2024 року керівником Немирівської прокуратури подано додаткові пояснення, у яких вже прокурор поставив під сумнів добросовісність ОСОБА_1 ..
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Вказане узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), та іншими.
Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із цим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною третьою статті 49 ЦПК України визначено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. 
Апеляційний суд звертає увагу, що ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 вересня 2023 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.18-20 т.2).
До вказаного часу, керівник Немирівської окружної прокуратури із заявою про зміну підстав позову не звертався.
09 квітня 2025 набрав чинності Закон №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі – Закон №4292-ІХ), яким внесено зміни, зокрема, до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.
Частина п`ята статті 390 ЦК України в редакції Закону № 4292-IX передбачає, що суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. 
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
У пункті 2 розділу ІІ Закону №4292-IX зазначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
Верховний Суду у постанові від 19 листопада 2025 року у справі №523/14914/24 (провадження № 61-8429св25) дійшов такого висновку: 
«обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню;
у випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються;
питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Водночас у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивач попередньо не вніс вартість майна на депозитний рахунок суду».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2025 року у справі № 354/419/25 (провадження № 61-11906св25).
Оскільки прокурор обґрунтовував позов добросовісністю набувача, на спірні правовідносини поширювалися положення частини п`ятої статті 390 ЦК України.
19 травня 2025 року «УКРЗЕМРЕССУРС» подало клопотання про залишення позовної заяви без руху та надання керівнику Немирівської окружної прокуратури строку для внесення на депозитний рахунок суду ринкової вартості земельної ділянки, яку просить витребувати прокурор (а.с.148-149 т.3).
В абзаці другому частини четвертої статті 177 ЦПК України у редакції Закону №4292-IX зазначено, що у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України у редакції Закону №4292-IX).
Частина 11 статті 187 ЦПК України передбачає, що якщо після відкриття провадження у справі суддя встановить, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, то він не пізніше наступного дня постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Разом з тим, у задоволенні згаданого клопотання третьої особи про залишення позовної заяви без руху було відмолено.
Не зважаючи на наявність (чи відсутність такого клопотання), суд першої інстанції, враховуючи підстави позову та зміни в законодавстві, беручи до уваги, що питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення, мав постановити ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Висновок суду про недобросовісність ОСОБА_1 зроблений на припущеннях, оскільки такий факт за обставин даної справи не є доведеним. 
Незрозумілим є посилання суду на справу №902/1083/16 в контексті оцінки дій ОСОБА_1 на добросовісність, оскільки судом не зроблено прив`язку до даної справи та не зазначено, як результати її розгляду свідчать про недобросовісність відповідачки.
ОСОБА_1 придбала земельну ділянку з кадастровим номером 0523483800:03:000:0238 у ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС», а земельна ділянка з кадастровим номером 0523483800:03:000:0198, набута у власність ОСОБА_2 , увійшла вже до складу цієї земельної ділянки.
Яким чином ОСОБА_1 мала перевірити «юридичну долю цієї земельної ділянки», якщо не ця земельна ділянка була предметом договору купівлі-продажу, судом не зазначено.
Суд, вказуючи про недобросовісність ОСОБА_1 , згадує дії її представника, отже фактично він оцінив недобросовісність представника, а не покупця.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 та постанови Верховного Суду від 11 березня 2025 у справі № 922/647/22, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
Так як ОСОБА_1 придбала земельну ділянку (до складу якої увійшла спірна земельна ділянка) на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «УКРЗЕМРЕССУРС», тому вона стала вже другим власником після вибуття цієї ділянки з державної власності.
Спірну земельну ділянку у складі новоствореної (об`єднаної) земельної ділянки було придбано ОСОБА_1 за оплатним договором.
Докази того, що на час придбання спірної земельної ділянки ОСОБА_1 знала про неправомірне набуття у власність цієї земельної ділянки попереднім власником у матеріалах справи відсутні.
Добросовісність ОСОБА_1 презюмується в силу прямих приписів закону (зокрема, ч. 5 ст. 12 ЦК України), допоки не буде доведено протилежне.
Підстав доводити свою добросовісність у ОСОБА_1 не було, оскільки позивачем вона визнавалася добросовісним позивачем.
Оскільки факт недобросовісності ОСОБА_1 за обставин даної справи не встановлений, а позивачем попередньо не було внесено вартість майна на депозитний рахунок суду, підстав для задоволення позову не має.
Апеляційний суд також враховує, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, визначених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (частина друга статті 1 Першого протоколу до Конвенції).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на володіння майном.
Щодо статусу земельної ділянки як «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ послідовно розширює це поняття, охоплюючи, зокрема: право власності на земельну ділянку; право користування землею (оренда, суперфіцій, емфітевзис); інші речові права на землю; майнові інтереси, пов`язані із землею; «легітимні очікування» отримати або зберегти право на землю.
Загальні принципи, що стосуються захисту права на мирне володіння майном, встановлені в практиці ЄСПЛ і були узагальнені, зокрема, у справі «Кривенький проти України» (№ 43768/07, пункти 41, 42 і 45, рішення 16 лютого 2017 року).
Так, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), §166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа, добросовісний набувач, внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
Наведених міркувань достатньо для визнання судом того, що за обставин цієї справи позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого.
Витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки набутої у законний спосіб без будь-якої компенсації фактично призвело до того, що ОСОБА_1 понесе відповідальність за помилку державного органу, а сам державний орган та інші учасники в ланцюгу цивільного обороту спірної земельної ділянки отримали вигоду від протиправних дій державного органу. 
В демократичному суспільстві і правовій державі громадяни, які діють добросовісно і відповідно до закону, не повинні страждати від помилок та порушень, які були вчинені державним органом і тим більше відповідати за ці порушення. 
Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. 
У рішенні від 11 січня 2024 року (справа «Шамакова проти України») Європейський суд також наголосив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (рішення).
У рішенні від 24 жовтня 2024 року (справа «Дроздик та Мікула проти України») Європейський суд теж зазначив, що у контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам. 
У даному випадку не було дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка явно страждає. ОСОБА_1 відкрито володіє земельною ділянкою, яка була нею придбана на законних підставах. На момент придбання ОСОБА_1 не могла знати, що спірна земельна ділянка входить до складу земельної ділянки, яка була нею придбана. 
ОСОБА_1 не була запропонована будь-яка компенсація за відібрання ділянки і це є зрозумілим, адже відібрання земельної ділянки на користь територіальної громади (яка самостійно не бажає захищати свої інтереси) не несе ніякого суспільного інтересу. Після відібрання у ОСОБА_1 земельної ділянки – ця земельна ділянка буде передана іншому користувачу. 
Справедлива рівновага, на думку апеляційного суду, в даному випадку була б в тому випадку, коли земельна ділянка витребовувалася у ОСОБА_2 одразу після того, як останній отримав її у власність, без подальшого відчуження. 
За цих умов велике значення мають дії державних органів, які повторно виділили ОСОБА_2 земельну ділянку, допустивши або помилку, або халатність, або зробили це навмисно. 
Отже, позбавлення ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, права власності на спірне нерухоме майно без компенсації їй вартості такого майна призведе до надмірного тягаря, що матиме наслідком порушення положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
За таких обставин, коли суд першої інстанції фактично не застосував статтю 1 Першого протоколу до Конвенції і відповідну практику ЄСПЛ, а обмежився лише формальним посиланням на них, не встановив, чи відповідає втручання у право на мирне володіння майном, поверхнево дослідив обставини справи та дійшов помилкового висновку про недобросовісність відповідача, рішення суду першої інстанції залишатися в силі не може.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є  неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, з Вінницької обласної прокуратури на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 12 078 грн.
Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову керівника Немирівської окружної прокуратури, поданого в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРЗЕМРЕССУРС», ОСОБА_2 , про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна державної реєстрації права власності, припинення права приватної власності, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки та витребування земельної ділянки – відмовити.
Стягнути з Вінницької обласної прокуратури (ЄДРПОУ 02909909) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 12 078 (дванадцять тисяч сімдесят вісім) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 січня 2026 року.
Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.В. Ковальчук
О.С. Панасюк