ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/28/25 пров. № А/857/10266/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,
суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження суддею Мартинюком В.Я. у м. Львові у справі №380/28/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним і скасвання рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и в :

03 січня 2025 року позивач – ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення №133850017331 від 12.07.2024 в частині відмови в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи на території російської федерації з 01.08.2005 року по 28.07.2006 року, з 01.09.2006 року по 01.09.2007 року, з 01.04.2008 року по 30.06.2008 року, з 01.10.2008 року по 31.12.2008 року, з 10.04.2009 року по 31.01.2010 року, з 24.02.2010 року по 09.01.2011 року, з 20.05.2011 року по 02.12.2011 року, з 22.02.2012 року по 28.09.2012 року, з 19.12.2012 року по 28.02.2013 року, з 10.06.2013 року по 30.08.2013 року, з 16.10.2013 року по 10.01.2014 року, з 10.03.2014 року по 30.11.2014 року, з 10.02.2015 року по 13.01.2016 року, з 29.04.2016 року по 30.09.2016 року, з 01.03.2017 року по 30.04.2017 року, з 27.09.2017 року по 29.12.2017 року, з 06.06.2018 року по 31.08.2018 року, з 01.02.2019 року по 29.03.2019 року, з 03.06.2019 року по 31.12.2019 року;
- зобов`язати зарахувати до страхового стажу періоди роботи на території російської федерації з 01.08.2005 року по 28.07.2006 року, з 01.09.2006 року по 01.09.2007 року, з 01.04.2008 року по 30.06.2008 року, 3 01.10.2008 року по 31.12.2008 року, з 10.04.2009 року по 31.01.2010 року, з 24.02.2010 року по 09.01.2011 року, з 20.05.2011 року по 02.12.2011 року, з 22.02.2012 року по 28.09.2012 року, з 19.12.2012 року по 28.02.2013 року, з 10.06.2013 року по 30.08.2013 року, 3 16.10.2013 року по 10.01.2014 року, з 10.03.2014 року по 30.11.2014 року, з 10.02.2015 року по 13.01.2016 року, з 29.04.2016 року по 30.09.2016 року, з 01.03.2017 року по 30.04.2017 року, з 27.09.2017 року по 29.12.2017 року, з 06.06.2018 року по 31.08.2018 року, 3 01.02.2019 року по 29.03.2019 року, з 03.06.2019 року по 31.12.2019 року включно у пільговому обчисленні із розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців страхового стажу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення №133850017331 від 12.07.2024 в частині відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи на території російської федерації з 01.08.2005 року по 28.07.2006 року, з 01.09.2006 року по 01.09.2007 року, з 01.04.2008 року по 30.06.2008 року, з 01.10.2008 року по 31.12.2008 року, з 10.04.2009 року по 31.01.2010 року, з 24.02.2010 року по 09.01.2011 року, з 20.05.2011 року по 02.12.2011 року, з 22.02.2012 року по 28.09.2012 року, з 19.12.2012 року по 28.02.2013 року, з 10.06.2013 року по 30.08.2013 року, з 16.10.2013 року по 10.01.2014 року, з 10.03.2014 року по 30.11.2014 року, з 10.02.2015 року по 13.01.2016 року, з 29.04.2016 року по 30.09.2016 року, з 01.03.2017 року по 30.04.2017 року, з 27.09.2017 року по 29.12.2017 року, з 06.06.2018 року по 31.08.2018 року, з 01.02.2019 року по 29.03.2019 року, з 03.06.2019 року по 31.12.2019 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації з 01.08.2005 року по 28.07.2006 року, з 01.09.2006 року по 01.09.2007 року, з 01.04.2008 року по 30.06.2008 року, 3 01.10.2008 року по 31.12.2008 року, з 10.04.2009 року по 31.01.2010 року, з 24.02.2010 року по 09.01.2011 року, з 20.05.2011 року по 02.12.2011 року, з 22.02.2012 року по 28.09.2012 року, з 19.12.2012 року по 28.02.2013 року, з 10.06.2013 року по 30.08.2013 року, 3 16.10.2013 року по 10.01.2014 року, з 10.03.2014 року по 30.11.2014 року, з 10.02.2015 року по 13.01.2016 року, з 29.04.2016 року по 30.09.2016 року, з 01.03.2017 року по 30.04.2017 року, з 27.09.2017 року по 29.12.2017 року, з 06.06.2018 року по 31.08.2018 року, 3 01.02.2019 року по 29.03.2019 року, з 03.06.2019 року по 31.12.2019 року включно. 
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у цій частині. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, з аналізу норм міжнародних угод, підписаних Україною та російською федерацією, вбачається, що стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою. 11.06.2022 російська федерація вийшла з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 в односторонньому порядку. Разом з тим, станом на дату прийняття відповідачами спірних рішень Угода припинила дію. Згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії за віком та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж станом на 05.07.2024 ОСОБА_1 становить лише 04 роки 1 місяць. На підставі вищевикладеного, Головним управлінням правомірно було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком з врахуванням ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки на момент звернення у позивача відсутній необхідний страховий стаж, а саме 31 рік.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав. 

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 01.08.2005 вбачається, що позивач працювала в російській федерації у одного роботодавця - індивідуального підприємця ОСОБА_2 , зокрема: з 01.08.2005 по 28.07.2006, з 01.09.2006 по 01.09.2007 та з 01.04.2008 по 30.06.2008 - кухарем в кафе № 87 «Україна», а також працювала на цій посаді з 01.10.2008 по 31.12.2008, з 10.04.2009 по 31.01.2010, з 24.02.2010 по 09.01.2011, з 20.05.2011 по 02.12.2011, з 22.02.2012 по 28.09.2012, з 19.12.2012 по 28.02.2013, з 10.06.2013 року по 30.08.2013 року, 3 16.10.2013 по 10.01.2014, з 10.03.2014 по 30.11.2014, з 10.02.2015 по 13.01.2016, з 29.04.2016 по 30.09.2016, з 01.03.2017 по 30.04.2017, з 27.09.2017 по 29.12.2017, з 06.06.2018 по 31.08.2018 , 3 01.02.2019 по 29.03.2019, з 03.06.2019 по 31.12.2019.
З матеріалів справи вбачається, що позивач 05.07.2024 звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком про що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області було прийнято Рішення від 12.07.2024 за №133850017331 про відмову в призначені пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 цього Закону.
В даному рішенні зазначено, що дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 05.07.2024. Пенсійний вік визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 60 років. Вік заявниці 59 років 11 місяців 16 днів. Необхідний страховий стаж відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 31 рік. Страховий стаж особи становить 04 роки 01 місяць 0 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 27.03.1987, оскільки її заповнено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, оскільки у трудовій книжці зроблено не належним чином – не завірено печаткою підприємства, ім`я не відповідає паспортним даним. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період за 2005-2019 роки - росія. З 01 січня 2023 року російська федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року згідно листа Мінсоцполітики №411/0/2-23/54 від 12.01.2023. Відмовлено в призначені пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового стажу 31 рік.
Будь-яких інших підстав для відмови у призначенні пенсії позивачу у тексті оскарженого рішення пенсійний орган не виклав.
Не погодившись з таким рішенням Головного управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, позивач звернулася до за захистом порушеного права на належне пенсійне забезпечення.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
У розумінні абз.22 статті 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Частиною першою статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною четвертою вказаної статті Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).
Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Підпунктом 2.11. пункту 2 Інструкції передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Відповідно до підпункту 2.12 пункту 2 Інструкції, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Отже, за змістом пунктів 2-3 Порядку №637, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків, а за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз вищевказаного дає підстави вважати, що довідки мають надаватися у разі, коли взагалі відсутні відомості в трудовій книжці про працю громадян у спірний період, що визначає їх право на пенсію.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення та дій суб`єктів владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
Колегія суддів зазначає, що стаж роботи позивача підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01.08.2005, яка є основним документом в підтвердження страхового стажу у розумінні ст.62 Закону №1788-ХІІ та п.1.1. Інструкції №58.
Суд першої інстанції слушно зазначив, що позивач не може нести відповідальність за правильність та належний порядок ведення та заповнення трудової документації, що не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист та вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, в зв`язку з чим недотримання правил ведення трудової книжки не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи якій належить трудова книжка, та відповідно не може впливати на її особисті права.
Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист, в тому числі і щодо вирішення питання призначення пенсії за віком.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, яка враховується під час розгляду цієї справи.
Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідним врахувати позицію Верховного Суду у постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17, відповідно до якої підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи, а не правильність записів у трудовій книжці.
Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача в частині спірного періоду містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки, зокрема те, що записи у трудовій книжці не завірено печаткою роботодавця, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні значеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні пенсії. 
Доводи апелянта про те, що ім`я позивача не відповідає паспортним даним, колегія суддів оцінює критично, оскільки з паспорта громадянина України НОМЕР_3 та згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01.08.2005, у якій внесені записи спірного періоду роботи вказано ім`я " ОСОБА_3 ".
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області безпідставно не враховано спірні періоди роботи позивача, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку з чим до страхового стажу позивача не зараховано спірний період роботи у росії, то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Згідно зі ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Таким чином, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.
Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Статтею 5 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (яка була чинною в періоди роботи позивача), яка підписана Україною 13.03.1992, передбачається, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Частиною 2 ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, придбаний на території будь-якої з цих держав, а так само на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди. Таким чином, на громадян України, які працювали на територіях інших держав учасниць Співдружності Незалежних Держав, які приєднались до вказаної Угоди, розповсюджувалась дія нормативних актів приймаючої Держави в галузі пенсійного забезпечення, у тому числі тих, які визначали порядок зарахування трудового стажу. Статтею 3 Угоди також передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
З огляду на викладене, цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, а відтак і заробіток за відповідний період підлягає включенню при обчисленні пенсії.
При цьому, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» прийнято рішення про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення для України з 23.12.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.
Таким чином, під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію повинен був бути врахований трудовий стаж, набутий ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації.
Отже, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні до страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії.
Колегія суддів встановила, що трудова книжка НОМЕР_1 від 01.08.2005 наявна в матеріалах справи, містить відомості щодо роботи позивача в російській федерації у одного роботодавця індивідуального підприємця ОСОБА_2 на вищевказначеній посаді.
Відтак, суд вважає, що позивач не може бути позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, зазначеного у трудовій книжці, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати позивачу до страхового стажу періоди роботи на території російської федерації з 01.08.2005 року по 28.07.2006 року, з 01.09.2006 року по 01.09.2007 року, з 01.04.2008 року по 30.06.2008 року, 3 01.10.2008 року по 31.12.2008 року, з 10.04.2009 року по 31.01.2010 року, з 24.02.2010 року по 09.01.2011 року, з 20.05.2011 року по 02.12.2011 року, з 22.02.2012 року по 28.09.2012 року, з 19.12.2012 року по 28.02.2013 року, з 10.06.2013 року по 30.08.2013 року, 3 16.10.2013 року по 10.01.2014 року, з 10.03.2014 року по 30.11.2014 року, з 10.02.2015 року по 13.01.2016 року, з 29.04.2016 року по 30.09.2016 року, з 01.03.2017 року по 30.04.2017 року, з 27.09.2017 року по 29.12.2017 року, з 06.06.2018 року по 31.08.2018 року, 3 01.02.2019 року по 29.03.2019 року, з 03.06.2019 року по 31.12.2019 року, є похідними від першої позовної вимоги, тому також підлягають до задоволення в цій частині.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується, що рішення про відмову у призначенні пенсії від 12.07.2024 №133850017331 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті КАС України, а отже є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Варто зазначити, що обраний судом першої інстанції спосіб задоволення позовних вимог позивача не буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки адміністративний суд у такий спосіб не підміняє інший орган державної влади, зокрема, шляхом обрахунку кількості років з урахуванням спірного періоду, а вказує на визначення відповідачу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву на належне пенсійне забезпечення позивача дії.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», якщо у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржене, тому апеляційному перегляду у цій частині не підлягає.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309,311, 315,316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №380/28/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк