Номер провадження: 22-ц/813/3161/26 
Справа № 522/13599/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю: 
секретаря Козлової В.А.,
представника   Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ» - 
адвоката Носкіної І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гайдай Оксана Миколаївна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2025 року, повний текст якого складено 08 травня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства «Центральний ринок» Херсонської обласної спілки споживчих товариств про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, оплати за час вимушеного прогулу,

встановив:

11.07.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Підприємства «Центральний ринок» Херсонської обласної спілки споживчих товариств» (далі - Підприємство «ЦР» Херсонської обласної ССТ»про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, оплати за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивачка обіймала посаду заступника директора з комерційної діяльності Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ». 
З початком широкомасштабного вторгнення рф на територію України позивачка змушена була залишити місто Херсон та переїхати до міста Одеси, отримала статус внутрішньо переміщеної особи, однак продовжувала виконувати свої посадові обов`язки дистанційно. Заробітну плату не отримувала. 
В лютому 2023 року відповідач надіслав їй лист № 26 від 23.02.2023 року, яким зобов`язав позивача 28.02.2023 року з`явитися для вирішення організації трудових відносин та господарської діяльності підприємства. На даний лист позивачка повідомила відповідача про неможливість прибути, так як на території міста Херсон ведуться активні бойові дії, що безпосередньо загрожує її життю та здоров`ю. Натомість позивачка просила надати їй з 28.02.2023 року відпустку без збереження заробітної плати на підставі діючого законодавства України та відповідної заяви від 24.02.2023 року. У відповідь відповідачем було надіслано: Наказ № 2-в від 28.02.2023 року про зміни до штатного розкладу у зв`язку з воєнним станом, скрутним фінансовим положенням та обмеженою діяльністю підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ»; Повідомлення № 28 від 28.02.2023 року про виведення посади зі штатного розкладу на підставі наказу № 2-в від 28.02.2023 року; Наказ № 2-к від 28.02.2023 року про надання ОСОБА_1 – заступнику директора з комерційної діяльності додаткової відпустки без збереження заробітної плати з 28.02.2023 року по 28.04.2023 року. 
Згодом, а саме 25.05.2023 року в особистий месенджер позивача Viber відповідач надіслав листа, яким доводив до її відома, що згідно наказу № 8-к від 29.04.2023 року вона звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Позивач вважала, що відповідно до положень статті 42 КЗпП України вона беззаперечно належить до категорії працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, так як вона почала свій трудовий шлях на Підприємстві «ЦР» Херсонської обласної ССТ» з 31.05.1996 року та пройшла його від посади контролера до заступника директора з комерційної діяльності. За весь час роботи не мала жодного зауваження та/або адміністративного стягнення. 
З 3цих підстав, позивач вважала своє звільнення незаконним і просила суд поновити її на посаді заступника директора комерційної діяльності Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.04.2023 року до дня поновлення на роботі.
Також, позивач просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2022 року по 01.03.2023 року у розмірі 376 740,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 28 980,00 грн. ? 13 місяців = 376 740,00 грн., з яких 28 980,00 грн. – заробітна плата, отримана позивачем за грудень 2021 року та за січень 2022 року; 13 місяців – строк заборгованості по виплаті заробітної плати. При цьому, позивачка посилалася на те, що з початком широкомасштабного вторгнення рф на територію України вона змушена була залишити місто Херсон та переїхати до міста Одеси, отримала статус внутрішньо переміщеної особи, однак продовжувала виконувати свої посадові обов`язки дистанційно. Заробітну плату не отримувала з 01.02.2022 року по 01.03.2023 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.3, а.с.1-13).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Гайдай О.М., ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2025 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.24-27).

У відзиві на апеляційну скаргу Підприємство «ЦР» Херсонської обласної ССТ» просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.
Також відповідач ставить питання про розподіл судових витрат та стягнути з апелянта на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. (т.3, а.с.43-53).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника відповідача - адвоката Носкіної І.М., та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи (т.3, а.с.72-74).
Крім того, від представника ОСОБА_1 – адвоката Гайдай О.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з посиланням на те, що адвокат Гайдай перебуває на лікарняному (т.3, а.с.85).
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з 11.06.2025 року, спір між сторонами виник у зв`язку з виконанням трудових відносин, справа вже відкладалась в суді апеляційної інстанції за заявою представника апелянта Байдеріної В.І. (т.3, а.с.77, 81), особисто Байдеріна В.І. до суду апеляційної інстанції не з`являється, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання представника апелянта про відкладення розгляду справи та вирішила слухати справу за участю з`явившейсяпредставника Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ» адвоката Носкіної І.М., у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, зазначивши також, що позивачем було пропущено строк позовної давності (т.3, а.с.1-13).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.
Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.
При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 працювала у Підприємстві «ЦР» Херсонської обласної ССТ» на посаді заступника директора з комерційної діяльності.
ОСОБА_1 зазначала, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України вона змушена була залишити місто Херсон та переїхати до міста Одеси, отримала статус внутрішньо переміщеної особи, однак продовжувала виконувати свої посадові обов`язки дистанційно. Заробітну плату не отримувала.
В лютому 2023 року відповідач надіслав ОСОБА_1 лист № 26 від 22.02.2023 року, яким зобов`язав її 28.02.2023 року з`явитися для вирішення організації трудових відносин та господарської діяльності підприємства (т.1, а.с.27).
На даний лист ОСОБА_1 повідомила відповідача про неможливість прибути, так як на території міста Херсон ведуться активні бойові дії, що безпосередньо загрожує її життю та здоров`ю, просила надати їй з 28.02.2023 року відпустку без збереження заробітної плати на підставі діючого законодавства України та відповідної заяви від 24.02.2023 року (т.1, а.с.18-19).
В подальшому, наказом № 2-в від 28.02.2023 року Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ» було внесено зміни до штатного розкладу у зв`язку з воєнним станом, скрутним фінансовим положенням та обмеженою діяльність підприємства (т.1, а.с.33).
28.02.2023 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення № 28 про виведення посади зі штатного розкладу на підставі наказу № 2-в від 28.02.2023 року (т.1,а.с.32).
Згідно наказу № 2-к від 28.02.2023 року заступнику директора з комерційної діяльності ОСОБА_1 було надано додаткову відпустку без збереження заробітної плати з 28.02.2023 року по 28.04.2023 року (т.1, а.с.34).
Повідомленням №33 від 29.04.2023 року ОСОБА_1 було сповіщено, що на підставі наказу № 8-к від 29.04.2023 року її було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України – (скорочення штату) (т.1,а.с 25). Вказане повідомлення отримано ОСОБА_1 25.05.2023 року в особистий месенджер Viber, що не заперечується позивачем (т.1, а.с.2).

У відповідності до п.3 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. В ч. 2 вказаної статті чітко зазначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається в тому числі працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Позивач – апелянт у справі, вважає, що вона беззаперечно належить до категорії працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, так як вона почала свій трудовий шлях на Підприємстві «ЦР» Херсонської обласної ССТ з 31.05.1996 року та пройшла його від посади контролера до заступника директора з комерційної діяльності. За весь час роботи не мала жодного зауваження та/або адміністративного стягнення.
З цих підстав колегія суддів зазначає, що відповідно до вищевказаної статті при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. У разі однакової кваліфікації працівників, роботодавцем враховуються такі обставини, як наявність двох або більше утриманців, відсутність в сім`ї інших працівників з самостійним заробітком та інші.
Водночас, переважне право на залишення на роботі не є абсолютним та має розглядатися роботодавцем у випадках:
якщо на посаді, яка скорочується та видаляється зі штатного розпису, перебуває двоє чи більше працівників;
якщо у штатному розписі наявна посада, яка за своєю суттю є аналогічною посаді, яка підлягає скороченню.
Тобто переважним правом на залишені на роботі наділені працівники, які займають однакові посади.
Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.
Право на залишення на роботі, передбачене ч. 1 цієї статті не застосовується для працевлаштування на іншу посаду, оскільки переважне право на залишення на роботі враховуються при скороченні декількох посад, тобто інші рівнозначні посади залишаються, і тоді роботодавець застосовує переважне право та надає право на залишення на роботі.
Аналогійний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10.04.2023 року у справі №344/17665/21.
Водночас посада позивача - заступника директора з комерційної діяльності була єдиною, що підтверджується штатним розкладом працівників Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ» станом на 01.01.2023 року (т.1, а.с.64-65).
Правила ст. 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у ч. 2 цієї статті. 
Оскільки скорочена одна посада заступника директора з комерційної діяльності, на якій працювала позивач, тому немає підстав для оцінки застосування переважного права позивача залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України.
Тобто, у разі, якщо посада, яка скорочується, є єдиною, приписи ст. 42 КЗпП України не підлягають застосуванню. 
На час звільнення ОСОБА_1 у штаті Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ» були також наявні посади заступника директора, заступника директора з комерційної діяльності та заступника директора з технічного нагляду, які не були вакантні.
Водночас, посади заступника директора, заступника директора з комерційної діяльності, заступника директора з технічного нагляду не є однорідними і передбачають виконання різних функцій з покладенням різних трудових обов`язків та повноважень, що підтверджується їх посадовими інструкціями.
При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).
Наведена позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 10.04.2023 року у справі №344/17665/21.
Тобто, переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі відповідачем не було порушено, оскільки скорочена посада позивача - заступника директора з комерційної діяльності була єдиною на підприємстві і не була однорідною з іншими посадами заступників директора.

Щодо скорочення штату Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ» слід зазначити, що втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
Суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10.04.2023 року у справі №344/17665/21. 

Що стосується позовних вимог в частині стягнення заробітної плати у період з 01.02.2022 року по 01.03.2023 року, колегія суддів зазначає наступне.
В позовній заяви позивачка – апелянт у справі, вказувала що з початком широкомасштабного вторгнення рф на територію України вона змушена була залишити місто Херсон та переїхати до міста Одеси, отримала статус внутрішньо переміщеної особи, однак продовжувала виконувати свої посадові обов`язки дистанційно. Заробітну плату не отримувала з 01.02.2022 року по 01.032023 року у розмірі 376 740,00 грн. (28 980 грн. ? 13 місяців = 376 740), виходячи з того, що: 28 980,00 грн. – заробітна плата, отримана ОСОБА_1 за грудень 2021 року та за січень 2022 року; 13 місяців – строк заборгованості по виплаті заробітної плати (т.1, а.с.21).
З матеріалів справи вбачається, що за лютий 2022 року позивачкою отримана заробітна плата в повному обсязі, що підтверджується, як випискою по рахунку ОСОБА_1 , яку надала суду сама позивачка, так і зведеними відомостями сум для зарахування на картрахунки від 01.02.2022року, від 03.02.2022 року, від 27.02.2022 року, наданими відповідачем (т.1, а.с.110-112.
3 28.02.2023 року по 28.04.2023 року ОСОБА_1 знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується її заявою від 24.02.2023 року про надання такої відпустки та наказом № 2-к від 28.02.2023 року.

З 24.02.2022 року по 11.11.2022 року Херсонська область, в тому числі і місто Херсон, знаходилася під окупацією, що є загальновідомим фактом і доказуванню не підлягає.

Згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Наказом №6-к від 01.03.2022 року всім працівникам підприємства, в тому числі позивачці була надана відпустка без збереження заробітної плати з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року. Також, комісією у складі головного бухгалтера, секретаря керівника, інспектора з кадрів, сестри медичної 01.03.2022 року був складений акт, згідно якого зазначений наказ був зачитаний всім працівникам підприємства і визнано можливим і необхідним передати зміст цього наказу відсутнім працівникам всіма можливими засобами.
Наказом №7-к від 01.04.2022 року з працівниками Підприємства «ЦР» Херсонської обласної ССТ», у тому числі з позивачкою призупинено дію трудового договору з 01.04.2022 року до відновлення можливості роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. Також, комісією у складі головного бухгалтера, секретаря керівника, інспектора з кадрів, сестри медичної 01.03.2022 року був складений акт, згідно якого зазначений наказ був зачитаний всім працівникам підприємства і визнано можливим і необхідним передати зміст цього наказу відсутнім працівникам всіма можливими засобами.
Наказом №1/1 в від 23.02.2023 року з позивачкою поновлений трудовий договір з 28.02.2023 року.
Наказом № 2-к від 28.02.2023 року ОСОБА_1 – заступнику директора з комерційної діяльності надана додаткова відпустка без збереження заробітної плати з 28.02.2023 року по 28.04.2023 року.
Наказ щодо виконання позивачкою своїх обов`язків дистанційно, Підприємство не приймало.
Будь-яких належних і достовірних доказів на підтвердження доводів ОСОБА_1 про те, що вона працювала на підприємстві дистанційно після переїзду до міста Одеси з початком широкомасштабного вторгнення рф на територію України, не встановлено.
Крім того, матеріали справи не містять доказів, що Підприємство «ЦР» Херсонської обласної ССТ» з початком широкомасштабного вторгнення рф на територію України перейшло на дистанційний режим праці. 
Також, як вбачається із посадової інструкції, основними посадовими обов`язками позивачки було контроль за виконанням договорів оренди на ринку /торгових місць на ринку/, дотримання торгуючими правил торгівлі на ринку, вимог санітарії та проти пожежної безпеки, що в тому числі передбачає особистий контакт з орендаторами на ринку, а тобто виключає дистанційну роботу.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
ОСОБА_1 вказувала, що не отримувала заробітної плати на протязі року з 01.02.2022 року по 01.03.2023 року, що дає підстави вважати, що позивач – апелянт у справі, знала про своє порушене право протягом всього періоду зазначеного часу щодо неотримання відповідних щомісячних платежів. Однак, з вимогами до відповідача щодо виплати заробітної плати ОСОБА_1 не зверталася. 
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у позові в цій частині позовних вимог. 

Крім того, згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою 04.07.2025 року. 
Отже, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 233 КЗпП України).

З позовної заяви вбачається, шо ОСОБА_1 дізналася про свої порушені права 25.05.2023 року через месенджер, тобто строк на подання даного позову сплинув 25.06.2023 року. Звертаючись із позовом 04.07.2025 року, ОСОБА_1 порушила строки позовної давності. Із заявою про поновлення строків позовної давності, позивач не зверталася. 

В апеляційній скарзі представник апелянта – адвокат Гайдай О.М. також просить, зокрема, оскаржуване рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.26-зворот).
Колегія суддів звертає увагу на те, що діючим цивільно-процесуальним законодавством не передбачено направлення справи на новий розгляд справи по суті заявлених позовних вимог після її перегляду судом апеляційної інстанції, до суду першої інстанції. 

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач ставить питання про стягнення з позивачки – апелянта у справі судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн. 
На підтвердження цих доводів відповідачем було надано: 
- Договір про надання правничої допомоги № 17 від 10.06.2025 року, укладений між АО «АФ «Собраніє» та Підприємством «ЦР» Херсонської обласної ССТ»;
- Додаток № 1 від 10.06.2025 року до вказаного договору, згідно якого вартість послуг склала 10 000,00 грн.;
- платіжну інструкцію від 20.06.2025 року № 155 про сплату відповідачем АО «АФ «Собраніє» 10 000,00 грн.;
- Акт виконаних робіт від 23.06.2025 року. Згідно вказаного акту, адвокатом відповідачу було надано такі послуги: ознайомлення з апеляційною скаргою тривалістю - 1 год., огляд актуальної судової практики – 2 год., підготовка та направлення Одеського апеляційного суду заяви про ознайомлення зі справою – 20 хв., складення відзиву – 4 год., оформлення та засвідчення належним чином додатків до відзиву на апеляційну скаргу - 20 хв., направлення відзиву суду апеляційної інстанції – 15 хв., направлення відзиву ОСОБА_1 – 15 хв., складання акту виконаних робіт – 15 хв. (т.2, а.с.55-56, 66, 67зворот-68).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року).
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, через призму критеріїв, встановлених ч. 4 ст. 137 та ч. 3 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.
При зменшенні витрат на правову допомогу апеляційним судом враховано:
?чи змінювалася правова позиція сторін у справі у суді апеляційної інстанції;
?чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 910/20852/20.
Як вбачається з матеріалів справи, правова позиція відповідача була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору у суді апеляційної інстанції, а адвокатське об`єднання в особі адвоката Носкіної І.М. надавало правову допомогу Підприємству «Центральний ринок» Херсонської обласної спілки споживчих товариств в усіх цих інстанціях, тому, відповідно, було обізнана у справі з усіма деталями, що з неї випливають.
З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат Підприємству «Центральний ринок» Херсонської обласної спілки споживчих товариств на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на позивача ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанціях у розмірі 5 000,00 грн.
При цьому колегія суддів виходить із принципів розумності та справедливості судових витрат на правничу допомогу, а також те, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2026 року становить 3 328,00 грн. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гайдай Оксана Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь Підприємства «Центральний ринок» Херсонської обласної спілки споживчих товариств», код ЄДРПОУ: 01563610, витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 копійок). 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Через участь суддів даної колегії суддів в інших цивільних, адміністративних і кримінальних справах, через надмірне навантаження справ на одного суддю Одеського апеляційного суду, а також через відключення електроенергії в приміщенні Одеського апеляційного суду, повне судове рішення складено 11.02.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева