КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 січня 2026 року м. Київ справа №320/33749/23
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування наказу,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області, в якому просить суд:
- скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 28.08.2023 №75, на підставі якого складено повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.08.2023 №44;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним. Позивач зазначає, що відповідачем не прийнято до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до Ліванської Республіки. У разі повернення його життю та свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить вимогам Конвенції. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову та вказує, що відповідачем було проведено повний всебічний детальний аналіз інформації, як була надано позивачем та вивчення деталей справи встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, відповідач зазначає, що позивач перебуває на території України з 2008, а звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - 08.08.2023, що свідчить про його звернення не обумовлене потребою захисту, а пов`язане з бажанням власного перебування. Також, відповідач вказує, що позивачем вказано на побоювання від представників партії "Хезболла", які хочуть щоб він приєднався до них та став "Шахідом", однак з відкритих інформаційних джерел відомо, що влада в Ліванській Республіці не зосереджена в руках партії "Хезболла". Відповідач зазначає, що обґрунтування позивача мають загальний характер, а також інформація щодо країни походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання про надання статусу біженця. Таким чином, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було прийнято наказ №75 від 28.08.2023 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивачем було подано відгук на відзив, в якому він просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ліванської Республіки.
Відповідно до акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 05.10.2022 Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області затримано Рад Гайдар Ахмед 05.10.2022 в м. Києві.
Відповідно до протоколу №МКМ 000327 Рад ОСОБА_2 доставлений у службове приміщення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 05.10.2022 о 14:10 у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП для з`ясування обставин правопорушення, причин та умов що їм сприяли, до 72 годин.
Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві від 05.10.2022 про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України громадянина Республіки Ліван ОСОБА_3 , поміщено у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ДМС України, які незаконно перебувають на території України громадянина Республіки Ліван ОСОБА_3 .
Згідно з копією довідки №26 від 17.07.2023 позивач з 05.05.2022 по 17.07.2023 перебував у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.
08.08.2023 позивач звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки йому загрожує Хізбуллах. Позивач в заяві-анкеті вказує, що Хізбуллах хоче щоб він приєднався до них та став "Шахідом". Крім того, позивач зазначає, що перебуваючи в Лівані вони його побили та затримали, а також, що уряд під їх контролем.
Позивачу видано довідку №013997 про звернення за захистом в Україні, яка дійсна з 08.08.2023 до 08.09.2023.
15.08.2023 з ОСОБА_1 проведено співбесіду, про що свідчить протокол співбесіди 2023KYIV0014. 
Відповідно до висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ліванської Республіки, позивач у 2008 році повітряним транспортом легально був з Ліванської Республіки. Прибув в Україну на підставі закордонного паспорту та туристичної візи. У даному висновку зазначено, що під час співбесіди 15.08.2023 заявник не повідомляв про його побиття та затримання, а повідомив про те, що з ним просто розмовляли. Аналізуючи твердження заявника про те, що Хезболла контролює уряд, з відкритого інформаційного джерела стало відомо, що політична система у Ліванській Республіці тримається на крихкій рівновазі між представниками різних конфесій. Згідно з конституцією, президентом завжди є християнин, головою уряду - суніт, а очільником парламенту - шиїт. Підтримувана Іраном "Хезболла" та її союзники втратили більшість у ліванському парламенті на загальних виборах, що свідчить про не зосередження влади в руках партії Хезболла. Також у даному висновку зазначено, що не дивлячись на повідомлення заявником побоювання, він продовжував спокійно працювати до виїзду з Ліванської Республіки. Заявник легально вибув з країни громадянської належності, що свідчить про відсутність переслідування з боку органів державної влади. 
Відповідно до наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 28.08.2023 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 28.08.2023 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту повідомлено позивача, що йому відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною не обґрунтованістю заяви, а саме відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свобод в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження си покарання. Підстава наказ №75 від 28.08.2023.
Дане повідомлення позивач отримав 05.09.2023 про що свідчить підпис на даному повідомлені.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).
Згідно із п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967 р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 р. та ст.1 Закону № 3671-VI поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 р., а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
З матеріалів справи вбачається, що в своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в ході співбесіди позивач неодноразово повідомляв, що підставою для звернення до міграційної служби є загроза Хізбулла, оскільки вони хочуть, щоб він приєднався до них, а також перебуваючи в Ліванській Республіці його побили та затримали.
Враховуючи надану сторонами інформацію по країні громадянської належності, індивідуальні обставини позивача, суд вважає, що не існує розумної можливості того, що саме позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Також суд зауважує, що можливість військових зіткнень, складний економічний стан й критична гуманітарна ситуація в Ліванській Республіці є сумнівною підставою для надання позивачу міжнародного захисту в Україні - державі, в якій понад десять років триває війна та щоденною є загроза зазнання фізичних ушкоджень та смерті через регулярні масовані обстріли.
Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в постановах від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, вiд 06.03.2019 р. по справі № 826/14576/16, від 06.03.2019 р. по справі № 815/2505/17, від 04.03.2019 р. по справі № 815/2505/17 інформація по країні походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання про надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем або членами його родини погроз, переслідувань чи зазнання фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів з боку партії Хезболла та органів державної влади Ліванської Республіки.
Позивач не був і не є на даний час членом жодної політичної, релігійної, військової організації, а також, не здійснював на території Ліванської Республіки активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів. Позивач під час співбесіди вказав, що в країні громадянської належності працював автослюсарем та має 8 класів освіти.
З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), від 11.10.2018 р. по справі № 815/1892/17.
Судом встановлено, на позивач на територію України потрапив легально у 2008 році, а звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - 08.08.2023, тобто більш ніж через 10 років після приїзду на територію України й тривалого часу перебування у статусі нелегального мігранта.
Суд зауважує, що при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою. Тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються на суб`єктивних твердженнях, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 28.08.2023 №75 "про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до положень частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, то відсутні правові підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат, у тому числі витрат, понесених позивачем на правову допомогу.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.