ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 січня 2026 року
м. Київ
справа № 683/146/24
провадження № 51-1769 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
потерпілого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_8 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12023240000000474 від 06 вересня 2023 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,
за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік з конфіскацією майна, крім житла.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднаному з вимаганням такої вигоди (ч. 3 ст. 368 КК України), виходячи з наступного.
Наприкінці серпня 2023 року ОСОБА_8 , займаючи посаду солдата НОМЕР_1 роти резерву Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Збройних Сил України, з підстав, визначених законодавством України (перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років), написав рапорт на звільнення з лав Збройних Сил України на ім`я командира НОМЕР_1 роти резерву ОСОБА_6 . 
Отримавши вказаний рапорт, ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 про відсутність у нього законних підстав для звільнення з військової служби.
Разом з тим, зібравши усі необхідні документи, проконсультувавшись з адвокатом, ОСОБА_8 28 серпня 2023 року повторно підготував та подав ОСОБА_6 рапорт на звільнення з військової служби через сімейні обставини.
Після отримання вказаного рапорту з додатками ОСОБА_6 01 вересня 2023 року зателефонував до ОСОБА_8 з вимогою надати йому неправомірну вимогу в сумі 17 500 грн за те, що він поставить свою резолюцію та скерує рапорт у Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Збройних Сил України для подальшого вирішення. При цьому ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 , що у випадку ненадання ним грошових коштів не підпише рапорту на звільнення з військової служби та не передасть його за підпорядкованістю.
05 вересня 2023 року ОСОБА_6 зателефонував до ОСОБА_8 і запитав, чи зібрав він необхідну суму коштів, а також поставив останньому вимогу перерахувати грошові кошти в сумі 17 500 грн на його банківську картку.
08 вересня 2023 року ОСОБА_6 повторно поставив ОСОБА_8 вимогу надати йому неправомірну вигоду, зменшивши до 17 000 грн суму за підписання ним рапорту на звільнення ОСОБА_8 з військової служби шляхом накладення на ньому резолюції та через мобільний додаток «Сигнал» надіслав реквізити своєї банківської картки, відкритої в AT КБ «ПриватБанк».
Надалі того ж дня приблизно о 16:44 ОСОБА_6 , будучи службовою особою, перебуваючи в адміністративному приміщенні 332 роти резерву Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Збройних Сил України, яке знаходиться на вул. Лісовій 38 у с. Калинівка Хмельницького району Хмельницької області, діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і свідомо бажаючи їх настання, отримав від військовослужбовця ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 17 000 грн шляхом зарахування на його особистий банківський рахунок за підписання ним рапорту ОСОБА_8 на звільнення з військової служби та його передачі в Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Збройних Сил України для подальшого вирішення.
Після отримання вказаних коштів ОСОБА_6 підписав зазначений рапорт ОСОБА_8 і того ж дня приблизно о 16:50 на підтвердження своїх дій надіслав останньому фото підписаного ним рапорту через мобільний додаток «Сигнал».
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 було задоволено частково, вирок суду першої інстанції змінено, перекваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 3 на ч. 1 ст. 368 КК України та призначено останньому покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як наслідок, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції, уважаючи недоведеною наявність у діях ОСОБА_6 ознак вимагання неправомірної вигоди, порушив вимоги ч. 6 ст. 368, статей 370, 419 КПК України та невмотивовано застосував положення ч. 3 ст. 337 КПК України.
Так, не погоджуючись зі змістом оскаржуваної ухвали щодо наявності підстав для зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_6 , сторона обвинувачення зазначає, що суд апеляційної інстанції, постановляючи протилежне вироку суду першої інстанції рішення, без дослідження доказів, обмежившись лише з`ясуванням позиції обвинуваченого, надав іншу оцінку наявним у справі доказам, відмінну від тієї, що була надана місцевим судом.
Крім того, вказуючи на необґрунтованість висновків апеляційного суду про те, що обвинувачений не висловлював відкритої погрози щодо незадоволення вимог ОСОБА_8 та останній не мав законних підстав для звільнення з військової служби, а тому діями ОСОБА_6 не було порушено законних прав та інтересів потерпілого, прокурор у касаційній скарзі зауважує таке: 
- факт вимоги обвинуваченим неправомірної вигоди підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 (про те, що ОСОБА_6 не підписав би його рапорт без передачі грошових коштів) і свідка ОСОБА_10 (про те, що обвинувачений у силу своїх службових повноважень мав лише погодити поданий потерпілим рапорт на звільнення з військової служби);
- сукупність досліджених доказів, зокрема аналіз змісту розмов між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (які зафіксовані в протоколах негласних слідчих (розшукових) дій), у тому числі щодо форми вимоги, способу передачі грошей, їх отримання, обговорення дій щодо порядку підписання рапорту, а також фактичне його підписання лише після отримання обвинуваченим грошових коштів, на думку сторони обвинувачення, свідчить про активні дії ОСОБА_6 щодо саме вимагання та отримання неправомірної вигоди;
- ОСОБА_8 , звертаючись із рапортом про звільнення з військової служби, не прагнув обійти вимоги законодавства в цій частині з метою задоволення своїх інтересів та був змушений погодитися на вимогу ОСОБА_6 щодо надання неправомірної вигоди, який фактично, користуючись своїми службовими повноваженнями, перешкодив потерпілому реалізувати право на розгляд зазначеного рапорту саме командиром військової частини і, лише після того як отримав неправомірну вигоду, підписав вказаний документ та повідомив ОСОБА_8 про те, що скерує його до вищестоящого командира;
- порушення законних прав та інтересів потерпілого полягало не в наявності підстав на звільнення з військової служби, а саме в наявності у нього права на звернення до вищестоящого командування з відповідним рапортом, подальшого його розгляду та отримання відповіді по суті.
Наведені вище обставини, як і позиція сторони обвинувачення щодо законності й обґрунтованості вироку суду першої інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 , на думку прокурора, залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора ОСОБА_9 та просили залишити її без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі прокурора доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначених у пунктах 1, 2 ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-413 КПК України. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
За приписами ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом статей 404, 409 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд наділений повноваженнями за певних обставин повторно досліджувати докази та обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі № 759/309/21, провадження № 51-3768 км 23).
Згідно з вимогами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо.
У правовій позиції, викладеній у постанові від 21 січня 2016 року (справа № 5-249 кс 16), Верховний Суд України зазначив, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 ч. 1 ст. 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 та ст. 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими та враховані при постановленні рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом, а отже, судове рішення відповідно до ст. 370 цього Кодексу не може бути визнано законним і обґрунтованим та згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України підлягає скасуванню.
Про важливість дотримання принципу безпосередності дослідження доказів Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах від 10 травня 2018 року у справі № 264/8032/15-к (провадження № 51-2592 км 18), від 13 червня 2018 року у справі № 753/15603/14-к (провадження № 51-4092 км 18), від 16 січня 2020 року у справі № 301/2285/16-к (провадження № 51-5165 км 19) та від 04 листопада 2021 року у справі № 175/1261/18 (провадження № 51-3584 км 20).
Водночас у ситуації, коли суд апеляційної інстанції доходить переконання, що доводи в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, таку перевірку цей суд здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК України. У разі, якщо висновки суду апеляційної інстанції є відмінними від висновків суду першої інстанції, стосуються сутнісних ознак доказів - достовірності, належності, допустимості - і саме це зумовлює перекваліфікацію дій особи на іншу статтю КК України, то суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити всі докази з дотриманням вимог ст. 23 КК України.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів й у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 ч. 1 ст. 7 КПК України). У разі порушення зазначеної засади судове рішення, відповідно до ст. 370 КПК України, не може бути визнано законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 412 КПК України, про що неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах, зокрема у справах № 264/8032/15-к (провадження № 51-2592 км 18), № 180/1597/17 (провадження № 51-1413 км 21), № 520/14112/14-к (провадження № 51-846 км 20), справа № 517/639/17 (провадження № 51-2342 км 20).
Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_6 , зазначив, що вина останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_11 а також наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду предметів від 16 жовтня 2023 року (огляд флешносія, на якому міститься запис телефонної розмови ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ), протоколом огляду та вручення грошових коштів від 08 вересня 2023 року, протоколами про хід і результати негласної слідчої (розшукової) дії -контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, про хід і результати негласної слідчої (розшукової) дії у вигляді «аудіо-, відеоконтролю особи» та про хід і результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії у вигляді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 08 вересня 2023 року.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок у порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою захисника, дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого суду в частині доведеності вини ОСОБА_6 в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, проте зауважив, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази, які були предметом дослідження суду першої інстанції, не підтверджують факту наявності в діях обвинуваченого такої передбаченої ч. 3 ст. 368 КК України кваліфікуючої ознаки, як вимагання неправомірної вигоди, оскільки з огляду на зміст доказової бази ОСОБА_6 не вимагав коштів у ОСОБА_8 .
Ураховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції постановив ухвалу, якою змінив вирок суду першої інстанції та перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 3 на ч. 1 ст. 368 КК України. При цьому, мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції лише перерахував наведені у вироку докази, однак у силу положень статей 23, 94, 404 КПК України безпосередньо їх не дослідив.
Таким чином, апеляційний суд, змінюючи вирок місцевого суду в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 з наведених підстав, фактично прийняв протилежне за своїм змістом та суттю судове рішення (в частині вказаної кваліфікуючої ознаки), при цьому безпосередньо не дослідив усіх наявних в матеріалах провадження доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу рішення, і не надав їм власної оцінки, що суперечить вимогам кримінального процесуального закону та усталеній практиці Верховного Суду.
У касаційній скарзі прокурор стверджує, що:
- факт вимоги обвинуваченим неправомірної вигоди підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 (про те, що він сприймав дії ОСОБА_6 як вимагання, оскільки останній не підписав би його рапорт без передачі грошових коштів, та факт вимагання і прямих погроз зафіксовано на диктофон мобільного телефону) та свідка ОСОБА_10 (про те, що обвинувачений у силу своїх службових повноважень мав лише погодити поданий потерпілим рапорт на звільнення з військової служби);
- сукупність досліджених доказів, зокрема аналіз змісту розмов між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (які зафіксовані в протоколах негласних слідчих (розшукових) дій), у тому числі щодо форми вимоги, способу передачі грошей, їх отримання, обговорення дій щодо порядку підписання рапорту, а також фактичне його підписання лише після отримання обвинуваченим грошових коштів, на думку сторони обвинувачення, свідчить про активні дії ОСОБА_6 саме щодо вимагання та отримання неправомірної вигоди. 
Разом з тим згідно з вироком місцевий суд, з огляду на наявні у справі докази, звернув увагу на поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , який сам висунув вимогу ОСОБА_8 про надання неправомірної вигоди, неодноразово телефонував потерпілому, надіслав йому реквізити банківської картки та відразу після отримання коштів скинув фото підписаного ним рапорту про звільнення.
Водночас, на думку Суду, зі змісту оскаржуваної ухвали та доводів касаційної скарги прокурора видно, що апеляційний суд, доходячи наведених вище висновків, наявні у справі докази, що були покладені в основу вироку, безпосередньо не досліджував та не надавав їм оцінки саме в їх сукупності, як того вимагають положення статей 23, 94 КПК України. 
Беручи до уваги вказане вище, колегія суддів доходить переконання про обґрунтованість доводів касаційної скарги в цій частині.
При цьому, що стосується тверджень прокурора про незаконність і невмотивованість ухвали суду апеляційної інстанції в частині мотивації щодо відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки - вимагання неправомірної вигоди, то Верховний Суд уважає їх переконливими.
Так, у касаційній скарзі сторона обвинувачення, з-поміж іншого, стверджує, що: 
- ОСОБА_8 , звертаючись із рапортом про звільнення з військової служби, не прагнув обійти вимоги законодавства в цій частині з метою задоволення своїх інтересів та був змушений погодитися на вимогу ОСОБА_6 щодо надання неправомірної вигоди, який фактично, користуючись своїми службовими повноваженнями, перешкодив потерпілому реалізувати право на розгляд зазначеного рапорту саме командиром військової частини і, лише отримавши неправомірну вигоду, підписав вказаний документ та повідомив ОСОБА_8 про те, що скерує його до вищестоящого командира;
- порушення законних прав та інтересів потерпілого полягало не в наявності підстав на звільнення з військової служби, а саме в наявності в нього права на звернення до вищестоящого командування з відповідним рапортом, подальший його розгляд та отримання відповіді по суті.
Відповідно до ч. 5 примітки до ст. 354 КК України у статтях 354, 368, 368-3 і 368-4 цього Кодексу під вимаганням неправомірної вигоди слід розуміти вимогу щодо надання неправомірної вигоди з погрозою вчинення дій або бездіяльності з використанням свого становища, наданих повноважень, влади, службового становища стосовно особи, яка надає неправомірну вигоду, або умисне створення умов, за яких особа вимушена надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.
Правильне визначення меж вимагання неправомірної вигоди обґрунтовується правильним визначенням саме змісту прав та інтересів особи (їх законність чи незаконність), можливістю реалізації (захисту) цих прав та інтересів за допомогою неправомірної вигоди, законністю чи незаконністю дій службової особи, якими вона погрожує в разі відмови від давання неправомірної вигоди, а також спрямованістю погроз службової особи на заподіяння шкоди правам та законним інтересам особи, яка надає неправомірну вигоду.
Найбільш значущою ознакою вимагання є те, що примушування до надання неправомірної вигоди може бути вчинено тільки шляхом погрози заподіяння шкоди правоохоронюваним, законним інтересам особи. При цьому під законними інтересами слід розуміти інтереси, які забезпечуються нормами закону (до яких можна застосувати нормативний критерій), а також ті, що не суперечать чинному законодавству. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, незаконний інтерес, на відміну від правоохоронюваного, не захищається ні законом, ні правом і не повинен задовольнятись чи забезпечуватись ним.
Таким чином, вимагання неправомірної вигоди як ознака може бути поставлена за вину лише в тому випадку, якщо винна особа з метою одержання неправомірної вигоди погрожує вчиненням або невчиненням таких дій, які можуть завдати шкоди, що є визначальним, правам чи законним інтересам того, хто дає неправомірну вигоду, або створює такі умови, за яких особа не повинна була, а вимушена дати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам чи законним інтересам. Тобто законність прав й інтересів, які особа, що надає неправомірну вигоду, захищає шляхом дачі неправомірної вигоди, має бути однією з основних й обов`язкових ознак вимагання. На відміну від цього, у разі, якщо особа, яка надає неправомірну вигоду, зацікавлена в незаконній, неправомірній поведінці службової особи, прагне обійти закон, домогтися своїх незаконних інтересів тощо, то вимагання неправомірної вигоди виключається.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 червня 2018 року у справі № 487/8326/15-к (провадження № 51-903 км 18).
Як видно зі змісту оскаржуваної ухвали, не погоджуючись із вироком суду першої інстанції в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК України та висновуючи про відсутність у діях останнього такої кваліфікуючої ознаки, як вимагання неправомірної вигоди, суд апеляційної інстанції своє рішення в цій частині в цілому обґрунтував тим, що ОСОБА_8 не мав законних прав на звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю на його утриманні трьох неповнолітніх дітей (про що він ставив питання в рапорті від 28 серпня 2023 року), а тому дії обвинуваченого не перешкоджали реалізації права потерпілого.
Однак, висновуючи вказане, суд апеляційної інстанції, з огляду на наведену вище практику Верховного Суду, не спростував тверджень суду першої інстанції про те, що:
- відповідно до показань свідка ОСОБА_11 , для вирішення питання про звільнення військовослужбовець має звернутися з рапортом до свого безпосереднього командира і лише за його резолюцією, яка має бути накладена в місячний строк, вказаний рапорт скеровується до регіонального управління, де після його опрацювання юридичною службою на предмет наявності підстав для звільнення командир військової частини приймає рішення та видає наказ. Командир роти, яким є ОСОБА_6 , безпосередньо не уповноважений приймати рішення про звільнення військовослужбовця, але без його резолюції рапорт про звільнення не буде скеровано до регіонального управління;
- потерпілий ОСОБА_8 у силу положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 12 Статуту Збройних Сил України, п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, будучи переконаним, що має законні підстави для звільнення з військової служби, у встановленому законом порядку звернувся до безпосереднього командира, яким є ОСОБА_6 , із відповідним рапортом;
- з огляду на зміст наявних у справі доказів, підписання ОСОБА_6 рапорту про звільнення потерпілого входило в обов`язки обвинуваченого, а невчинення ним таких дій порушувало законний інтерес потерпілого на звільнення з військової служби та в умовах воєнного стану могло спричинити йому шкідливі наслідки. При цьому про наслідки у вигляді непідписання ним рапорту в разі неотримання грошових коштів ОСОБА_6 неодноразово вказував у ході телефонних розмов із потерпілим ОСОБА_8 .
Зазначені порушення, на переконання колегії суддів, є істотними, оскільки вони могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України), що у свою чергу могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України), у тому числі в частині висновків щодо кваліфікації дій обвинуваченого та, як наслідок, на призначення покарання.
Беручи до уваги вказане, Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційний суд, використовуючи всі процесуальні можливості, керуючись вимогами матеріального і процесуального закону, повинен усунути встановлені Судом недоліки та ухвалити законне, обґрунтоване й умотивоване рішення.
Керуючись статтями 412, 413, 419, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити.
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3