Дата документу 04.02.2026 Справа № 335/7222/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/7222/21 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/192/26-5 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Полякова О.З.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни від 12 грудня 2025 року про відкладення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 76759436, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни від 12.12.2025 про відкладення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 76759436.
В обґрунтування скарги зазначав, що 05 грудня 2025 року Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя у справі № 335/7222/21, провадження № 4-с/335/47/2025, частково задовольнив скаргу стягувача та ухвалив рішення, яким визнав протиправною бездіяльність державного виконавця і зобов`язав здійснити перевірку виконання боржником рішення суду за відеозаписом від 01.11.2025. За наявності підстав державного виконавця зобов`язано вжити заходів, передбачених ч. 3 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у разі невиконання рішення боржником без поважних причин - скласти акт та накласти штраф на боржника із винесенням постанови, що містить вимогу виконати рішення і попередження про кримінальну відповідальність. 
Вважає, що замість виконання цієї ухвали суду від 05.12.2025 року, головний державний виконавець 12.12.2025 виніс постанову про відкладення виконавчих дій. У постанові як підставу відкладення зазначено очікування відповіді від центру «Kinder Velt» щодо участі психолога. Фактично цим рішенням виконавець заблокував проведення визначених судом побачень стягувача з дитиною та подальше виконання ухвали суду, на яку він був зобов`язаний відреагувати.
Таке відкладення виконавчих дій не ґрунтується на реальних обставинах, передбачених ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 32 цього Закону, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій лише за наявності обставин, що дійсно перешкоджають їх проведенню – зокрема, хвороби чи відрядження сторони, стихійного лиха тощо. Очевидно, очікування відповіді від центру «Kinder Velt» про залучення психолога не належить до жодної з таких обставин. Таким чином, державний виконавець використав постанову про відкладення як спосіб ухилитися від виконання дій, прямо зобов`язаних ухвалою суду.
Зазначає, що це вже не перше, на його думку, безпідставне відкладення виконавчих дій у даному провадженні. Раніше, 13.10.2025 року, державним виконавцем вже виносилась аналогічна постанова про відкладення, формально обґрунтована необхідністю паузи для залучення психолога. Однак, зазначена перерва не дала жодного результату – станом на грудень 2025 року психолог так і не був фактично залучений, а до боржниці не вживалося жодних примусових заходів за невиконання рішення про побачення з дитиною.
Зауважує, що особиста ініціатива стягувача ( ОСОБА_1 ) у пошуку психолога та зверненні до центру «Kinder Velt» жодним чином не скасовує обов`язку боржника забезпечити побачення з дитиною відповідно до ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Використання цієї ініціативи як приводу для відкладення виконавчих дій є маніпулятивним та неправомірним. Боржниця зобов`язана не перешкоджати встановленим судом побаченням, а державний виконавець – вживати передбачених законом примусових заходів для виконання рішення, замість безпідставних зупинок процесу виконання.
З моменту постановлення ухвали Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2025 про зміну способу виконання рішення суду (шляхом забезпечення онлайн-спілкування у визначені дні й години) пройшло вже понад 5 місяців. За цей період за графіком, передбаченим рішенням суду, мало відбутися не менше 40 онлайн-побачень. Однак на жодному з них не було забезпечено участі психолога, як це прямо передбачено виконавчим документом. Боржниця не вжила жодних реальних дій для організації участі психолога, а державний виконавець не застосував жодного заходу примусу, передбаченого статтями 64-1 і 75 Закону України «Про виконавче провадження».
Постанова про відкладення виконавчих дій від 12.12.2025 виглядає як формальна імітація активності, а не реальний крок до виконання рішення суду. За відсутності будь-яких системних дій з боку виконавця, чергове «відкладення» без реальної перешкоди є таким, що суперечить духу і букві закону, і лише поглиблює хронічне невиконання судового рішення.
У заяві від 25.11.2025 року стягувач надав згоду на авансування витрат на залучення психолога та одночасно зазначив, що така ініціатива не знімає з боржника обов`язку забезпечити побачення з дитиною відповідно до ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» і не є підставою для відкладення виконавчих дій.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд: скасувати постанову головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої К.І. від 12.12.2025 про відкладення проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 76759436; зобов`язати державного виконавця утриматись від подальших безпідставних відкладень виконавчих дій у даному виконавчому провадженні з підстав, не передбачених ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни від 12 грудня 2025 року про відкладення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 76759436 відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити скаргу в повному обсязі, визнати протиправною (незаконною) постанову головного державного виконавця Приморського ВДВС у м. Одесі Осадчої К.І. від 12.12.2025 про відкладення проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 76759436. Просить розглянути апеляційну скаргу без його участі, за наявними у справі матеріалами (за відсутності скаржника та його представника).
Також ОСОБА_1 просить долучити до матеріалів справи та прийняти до розгляду додаткові докази відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, а саме: копію постанови державного виконавця Приморського ВДВС у м. Одесі від 18.12.2025 про відкладення проведення виконавчих дій у ВП № 76759436; копію постанови державного виконавця від 02.01.2026 про відкладення проведення виконавчих дій у ВП № 76759436; копію ухвали Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2025 у справі № 335/7222/21 (у межах того ж ВП № 76759436), якою встановлено протиправність бездіяльності державного виконавця та зобов`язано вчинити дії/вжити заходи, передбачені законом. Обґрунтовуючи поважність причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, зазначає, що: постанови від 18.12.2025 та 02.01.2026 були винесені після оскаржуваної постанови від 12.12.2025 і після подання первісної скарги, тому об`єктивно не могли бути долучені раніше; ухвала від 05.12.2025 підтверджує юридично значимий контекст цього ж виконавчого провадження та має істотне значення для оцінки системності (серійності) відкладень і триваючого характеру порушення прав скаржника.
В обґрунтування апеляційної скарги, з урахуванням доповнень до скарги, зазначає, що суд першої інстанції формально ухилився від розгляду скарги по суті, пославшись на втрату чинності постанови виконавця. Такий підхід порушує право скаржника на доступ до правосуддя та ефективний судовий захист. Вважає, що логіка, застосована судом, створює небезпечний прецедент: державний виконавець може послідовно виносити постанови про відкладення на короткі строки, розуміючи, що суд об`єктивно не встигає здійснити контроль у межах строку їх дії. За такого підходу будь-яке оскарження перетворюється на формальність: скаргу щоразу можна відхиляти лише через сплив строку дії постанови, оголошуючи її «неефективним способом захисту». Це фактично унеможливлює судовий контроль за діями виконавця та позбавляє стягувача реального засобу юридичного захисту. 
На момент розгляду скарги (26.12.2025) виконавець вже повторно виніс аналогічну постанову – 18.12.2025, а згодом, 02.01.2026, – ще одну. Тобто оскаржувана постанова від 12.12.2025 не була одноразовим випадком, а стала частиною цілого ряду дій виконавця, спрямованих на затягування виконання рішення. Ці обставини підтверджують зловживання правом на відкладення. Повторність і серійність таких постанов вказує на умисне блокування виконання рішення. При цьому, посилається на наявність ухвали Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2025 у справі № 335/7222/21, якою бездіяльність виконавця (невжиття належних заходів для виконання) визнано протиправною. Однак замість виконати рішення, виконавець почав видавати постанови про відкладення. Ці нові постанови є нововиявленими доказами системного порушення. 
Вказує, що постанова про відкладення від 12.12.2025 року винесена без законних підстав. Відкладення виконавчих дій допускається лише за наявності обставин, що об`єктивно перешкоджають виконанню (хвороба сторони, відрядження, стихійне лихо тощо), або інших поважних причин, які унеможливлюють реалізацію сторонами їх прав (ч. 1 ст. 32 Закону «Про виконавче провадження»). Виконавець може відкласти виконання на строк до 10 робочих днів, про що виносить мотивовану постанову. В оскаржуваній постанові від 12.12.2025 державний виконавець послалася на “встановлені обставини”, але конкретні причини відкладення не мали реального підґрунтя.
Суд мав обов`язок розглянути скаргу по суті та дати оцінку діям виконавця, незважаючи на те, що оскаржувана постанова формально вже не діяла на день розгляду. 
Крім іншого, вважає, що суд першої інстанції фактично “домотивував” постанову виконавця та підмінив предмет перевірки. Так, суд, відмовляючи у задоволенні скарги, обґрунтував правомірність відкладення виконавчих дій посиланням на висновок психолога від 20.07.2025 з викладенням його змісту. Разом з тим, у постанові державного виконавця від 12.12.2025 відсутнє будь-яке посилання на зазначений висновок як на підставу (мотив) відкладення. Відкладення у постанові мотивовано іншими обставинами (організаційними діями/листуванням щодо залучення психолога), але не висновком психолога від 20.07.2025.
Висновок психолога від 20.07.2025 був поданий скаржником як доказ юридично значимих обставин (наявність проблеми, що унеможливлює нормальний контакт і потребує активних дій з боку органу виконання), тобто як підтвердження необхідності посилення виконання, а не як підстава для “консервації” виконання шляхом відкладень. Натомість суд використав цей доказ як аргумент на користь пасивної моделі виконання (відкладень), фактично легалізувавши підміну: наявність проблеми - це підстава для активного реагування в межах закону, а не універсальне виправдання безрезультатного відкладення.
Також ОСОБА_1 подав до суду клопотання про долучення доказів, в якому просить, долучити до матеріалів справи письмові докази, які підтверджують, на його думку, незаконність дій виконавця, системний характер порушень та факт приховування матеріалів виконавчого провадження. 
Зазначає, що докази не могли бути подані до суду першої інстанції (до 26.12.2025), оскільки вони були створені пізніше або стали доступні скаржнику (завантажені виконавцем в АСВП) лише у січні 2026 року, вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення, тому просить долучити до матеріалів справи: копію акта державного виконавця від 15.12.2025; копію відповіді боржника ( ОСОБА_2 ) від 03.12.2025; копію листа Міністерства юстиції України (Департамент ДВС) від 08.01.2026 № 2589/К-25393/20.3.2; копію колективної скарги скаржника до Міністерства юстиції від 18.01.2026 разом із копіями 8 запитів виконавця до медичних закладів; копію постанови про відкладення проведення виконавчих дій від 15.01.2026; копії постанов слідчого про призначення експертиз (лінгвістичної, психологічної, технічної) від 16.12.2025 у кримінальному провадженні № 12025163510000660; скріншоти з Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), що підтверджують дати завантаження документів виконавцем (16.01.2025, 19.01.2026, 22.01.2026); скріншоти переписки з представником (адвокатом), що підтверджують об`єктивну неможливість отримання постанов слідчого раніше 12.01.2026.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить розглянути апеляційну скаргу без його участі, за наявними у справі матеріалами (за відсутності скаржника та його представника).
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що участь психолога під час побачень дитини з батьком є необхідною, а тому державним виконавцем обґрунтовано відкладено виконавчі дії з метою з`ясування можливості участі психолога у їх проведенні, отримання відповіді від центру «Kinder Velt» про можливість залучення психолога з цього центру.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Також суд звернув увагу і на те, що постанова від 12.12.2025 фактично припинила свою дію, оскільки 15.12.2025 було отримано відповідь від центру «Kinder Velt» про неможливість забезпечення участі психолога, та 18.12.2025 державним виконавцем було винесено іншу постанову про відкладення виконавчих дій за наслідками звернення державного виконавця до Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради. Відтак, у даному випадку оскарження постанови державного виконавця від 12.12.2025 в судовому порядку стягувачем шляхом подання цієї скарги 15.12.2025 до суду не є ефективним способом захисту його прав у виконавчому провадженні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення годин спілкування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та порядку участі батька у її вихованні первісний позов задоволено частково. 
Визначено такий спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 :
- у формі зустрічей кожен вівторок з 17:00 год. до 19:00 год. та щосуботи з 15:00 год. до 19:00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 та психолога, у тому числі з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку за бажанням дитини;
- безперешкодне спілкування за телефоном та засобами відео зв`язку у будь-який інший час за бажанням дитини.
Визначено такий спосіб участі дідуся ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з онукою ОСОБА_5 у формі зустрічей кожен перший і третій четвер місяця з 17:00 год. до 19:00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 .
В іншій частині первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов задоволено частково.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 разом із матір`ю ОСОБА_2 , в іншій частині зустрічного позову відмовлено. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у спілкуванні з донькою скасовано, в частині визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою змінено. 
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою. 
Визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 у формі зустрічей кожний вівторок з 17.00 години до 19.00 години та щосуботи з 15.00 години до 19.00 години. Перші 10 (десять) зустрічей батька з дитиною провести у присутності матері дитини ОСОБА_2 , у тому числі з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.07.2024 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шалько О.А. задоволено. 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 07.02.2024 в частині вирішення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з донькою та визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою скасовано, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року в цій частині залишено в силі.
Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2025 заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про зміну способу і порядку виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 задоволено частково. Змінено спосіб і порядок виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 шляхом забезпечення ОСОБА_2 у визначені вказаним рішенням дні та години зустрічей ОСОБА_1 і ОСОБА_3 спілкування з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за телефоном та засобами відеозв`язку (в онлайн режимі). У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відмовлено.
Після постановлення судом ухвали від 10.07.2025 про зміну способу і порядку виконання рішення, між стягувачем та дитиною ОСОБА_5 відбувались побачення в режимі відеозв`язку, під час яких дитина відмовлялась від спілкування.
Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 03.10.2025 у задоволенні заяви державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни про роз`яснення ухвали суду від 10.07.2025 відмовлено.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 03.12.2025 ухвалу Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 03.10.2025 залишено без змін.
В межах виконавчого провадження № 76759436, в якому стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_2 , державним виконавцем Осадчою К.І. винесено постанову від 12.12.2025 про відкладення проведення виконавчих дій (а.с. 5-6).
Як зазначено в постанові, виконавчим листом визначено, що зустрічі батька з дитиною повинні відбуватися в присутності матері та психолога. З метою належного забезпечення виконання рішення та створення безпечних і комфортних умов для ефективного спілкування батька ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виникла необхідність залучення психолога до проведення відповідних виконавчих дій. 05.12.2025 від стягувача ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення психолога центру «Kinder Velt» до забезпечення побачень з дитиною у ВП № 76759436. 11.12.2025 Відділом ДВС направлено запит до вищезазначеного центру. Враховуючи, що без участі психолога проведення подальших виконавчих дій є неможливим та не відповідатиме змісту виконавчого документа, виникла потреба в отриманні відповіді від вищезазначеного центру та залучення психолога до проведення виконавчих дій, у зв`язку із чим державний виконавець дійшов висновку про необхідність відкладення виконавчих дій.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
За приписами частини першої статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).
Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців. 
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
При цьому дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню
Частиною першою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п. 1 ч. 2 цієї статті, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною, передбачений ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», за якою виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
Пунктом 7 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, визначено, що за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону. У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.
Згідно з приписами ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.
З аналізу наведених положень вбачається, що винесення постанови про відкладення проведення виконавчих дій є правом державного виконавця.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що у даному випадку державним виконавцем були встановлені обставини, що перешкоджають проведенню виконавчих дій, а саме неможливість їх проведення за відсутності психолога, у зв`язку із чим державний виконавець направив запит до центру «Kinder Velt» та виніс постанову про відкладення виконавчих дій з метою отримання відповіді на запит та залучення психолога. Відтак, відповідні положення ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» були виконавцем дотримані.
Таким чином, державний виконавець діяв у межах повноважень, передбачених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а його рішення про відкладення виконавчих дій було обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам забезпечення найкращих інтересів дитини під час виконання рішень про побачення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції формально ухилився від розгляду скарги по суті, пославшись на втрату чинності постанови виконавця, спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що участь психолога під час побачень дитини за батьком є необхідною, а тому державним виконавцем обґрунтовано відкладено виконавчі дії з метою з`ясування можливості участі психолога у їх проведенні, отримання відповіді від центру «Kinder Velt» про можливість залучення психолога з цього центру. Крім зазначеного, суд також звернув увагу, що постанова від 12.12.2025 фактично припинила свою дію, оскільки 15.12.2025 було отримано відповідь від центру «Kinder Velt» про неможливість забезпечення участі психолога, та 18.12.2025 державним виконавцем було винесено іншу постанову про відкладення виконавчих дій за наслідками звернення державного виконавця до Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради. Відтак, оскарження постанови державного виконавця від 12.12.2025 в судовому порядку стягувачем шляхом подання цієї скарги 15.12.2025 до суду не є ефективним способом захисту його прав у виконавчому провадженні.
Скаржник наголошує на систематичності винесення постанов про відкладення проведення виконавчих дій, що, на його думку, свідчить про затягування виконання рішення, зловживання правом на відкладення. Однак колегія суддів зазначає, що скарга стосується конкретної постанови від 12.12.2025 про відкладення виконавчих дій, а не загальної поведінки виконавця.
Суд розглядає скаргу на дії чи рішення виконавця в межах заявлених вимог. Наступні випадки винесення постанов про відкладення проведення виконавчих дій не впливають на законність оскаржуваної постанови.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції додатково мотивував постанову виконавця шляхом посилання на висновок психолога від 20.07.2025 з викладенням його змісту, правильність висновків суду по суті скарги щодо обґрунтованого встановлення державним виконавцем обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій, а саме неможливість їх проведення за відсутності психолога, не спростовують.
Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень доводів скарги, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка. 
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Як зазначалося вище, апеляційна скарга ОСОБА_1 містить клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, а саме: копію постанови державного виконавця Приморського ВДВС у м. Одесі від 18.12.2025 про відкладення проведення виконавчих дій у ВП № 76759436; копію постанови державного виконавця від 02.01.2026 про відкладення проведення виконавчих дій у ВП № 76759436; копію ухвали Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2025 у справі № 335/7222/21 (у межах того ж ВП № 76759436), якою встановлено протиправність бездіяльності державного виконавця та зобов`язано вчинити дії/вжити заходи, передбачені законом. Обґрунтовуючи поважність причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, зазначає, що: постанови від 18.12.2025 та 02.01.2026 були винесені після оскаржуваної постанови від 12.12.2025 і після подання первісної скарги, тому об`єктивно не могли бути долучені раніше; ухвала від 05.12.2025 підтверджує юридично значимий контекст цього ж виконавчого провадження та має істотне значення для оцінки системності (серійності) відкладень і триваючого характеру порушення прав скаржника.
Також ОСОБА_1 подав до суду клопотання про долучення письмових доказів, які підтверджують, на його думку, незаконність дій виконавця, системний характер порушень та факт приховування матеріалів виконавчого провадження. Зазначає, що докази не могли бути подані до суду першої інстанції (до 26.12.2025), оскільки вони були створені пізніше або стали доступні скаржнику (завантажені виконавцем в АСВП) лише у січні 2026 року, вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення, тому просить долучити до матеріалів справи: копію акта державного виконавця від 15.12.2025; копію відповіді боржника ( ОСОБА_2 ) від 03.12.2025; копію листа Міністерства юстиції України (Департамент ДВС) від 08.01.2026 № 2589/К-25393/20.3.2; копію колективної скарги скаржника до Міністерства юстиції від 18.01.2026 разом із копіями 8 запитів виконавця до медичних закладів; копію постанови про відкладення проведення виконавчих дій від 15.01.2026; копії постанов слідчого про призначення експертиз (лінгвістичної, психологічної, технічної) від 16.12.2025 у кримінальному провадженні № 12025163510000660; скріншоти з Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), що підтверджують дати завантаження документів виконавцем (16.01.2025, 19.01.2026, 22.01.2026); скріншоти переписки з представником (адвокатом), що підтверджують об`єктивну неможливість отримання постанов слідчого раніше 12.01.2026.
Вирішуючи вказане клопотання  ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Нормою, яка закріплена в п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено: «Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні…
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20)).
Враховуючи, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції постанова державного виконавця від 02.01.2026 про відкладення проведення виконавчих дій у ВП № 76759436, лист Міністерства юстиції України (Департамент ДВС) від 08.01.2026 № 2589/К-25393/20.3.2, колективна скарга до Міністерства юстиції від 18.01.2026 з запитами виконавця до медичних закладів; постанова про відкладення проведення виконавчих дій від 15.01.2026 не існували, це виключає можливість прийняття вказаних доказів судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання скаржником таких доказів.
Щодо інших доказів, а саме, постанова державного виконавця Приморського ВДВС у м. Одесі від 18.12.2025 про відкладення проведення виконавчих дій у ВП № 76759436; ухвала Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2025 у справі № 335/7222/21 (у межах ВП № 76759436), акт державного виконавця від 15.12.2025; відповідь боржника ( ОСОБА_2 ) від 03.12.2025; постанови слідчого про призначення експертиз (лінгвістичної, психологічної, технічної) від 16.12.2025 у кримінальному провадженні № 12025163510000660; скріншоти з Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), що підтверджують дати завантаження документів виконавцем (16.01.2025, 19.01.2026, 22.01.2026); скріншоти переписки з представником (адвокатом), що підтверджують неможливість отримання постанов слідчого раніше 12.01.2026, то колегія суддів ще раз зауважує, що суд розглядає скаргу на дії чи рішення виконавця в межах заявлених вимог, дана скарга ОСОБА_1 стосується конкретної постанови від 12.12.2025 про відкладення виконавчих дій, а не загальної поведінки боржника та виконавця.
А відтак, клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 10 лютого 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков 

Е.А. Онищенко