П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/570/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Леміщак Дмитро Михайлович 
Суддя-доповідач: Смілянець Е. С. 
05 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Смілянця Е. С. 
суддів: Драчук Т. О.  Полотнянка Ю.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи "Житомирська виправна колонія №4" на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Житомирська виправна колонія №4" про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд із позовом, в якому просив зобов`язати державну установу «Житомирська виправна колонія (№ 4) нарахувати та виплатити середній заробіток за період затримки повного розрахунку при звільненні з 01.06.2022 по 26.12.2024 (940 днів) шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення за останні два місяці служби на кількість днів затримки.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 30.04.2025 позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність державної установи "Житомирська виправна колонія (№ 4)" щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.
Зобов`язав державну установу "Житомирська виправна колонія (№ 4)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 01.06.2022 по 18.07.2022 в сумі 18507,95 грн та за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 (у межах шестимісячного строку) в сумі 139932,16 грн, а всього 158440,11 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині зобов`язання державної установи "Житомирська виправна колонія (№ 4)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 (у межах шестимісячного строку) в сумі 139932,16 грн, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення.
Вважає, що позивач штучно затягував подання позову, що призвело до збільшення періоду затримки, та зазначає, що до 11.01.2023 року позивач не оскаржував ні повноту виплати грошових коштів, ні строки такої виплати, та отримавши інформацію про виплачені грошові суми на момент звільнення позивач не ставив питання про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу у державній установі «Житомирська виправна колонія (№ 4)». Наказом начальника державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» від 31.05.2022 № 55/к-20 позивача було звільнено за власним бажанням.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 у справі № 240/34450/22 задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано державну установу "Житомирська виправна колонія (№ 4)" здійснити перерахунок з 29.01.2020 по 31.05.2022 сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2022 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у зв`язку зі звільненням з військової служби, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби, обчисливши їх із розмірів посадового окладу, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (в редакції, чинній з 29.01.2020) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14.11.2019 № 294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 01.01.2020, Законом України від 15.12.2020 № 1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 01.01.2021 та Законом України від 19.11.2021 № 1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 01.01.2022, на відповідні тарифні коефіцієнти та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2024 вказане рішення суду залишено без змін.
Відповідачем на виконання цього рішення 27.12.2024 було здійснено виплату належного при звільненні грошового забезпечення та інших виплат у розмірі 240334,11 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача, платіжною інструкцією № 1206.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує таке.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Так, згідно ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.
Як встановлено судом першої інстанції, рішенням суду від 31.07.2023 у справі № 240/34450/22 встановлене право позивача на перерахунок та виплату грошового забезпечення у розмірі більшому, ніж виплатив відповідач при звільненні.
Після виконання зазначеного рішення відповідач не звільняється від встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачу при звільненні сум.
Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.
У даному випадку судом встановлено, що при звільненні позивача з державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» нею не проведено з останнім повного розрахунку, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, та має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Вирішуючи зазначений спір, суд першої інстанції враховував, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладена в новій редакції стаття 117 КЗпП України. Цією нормою в редакції з 19.07.2022 передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем проведено 27.12.2024.
Період затримки остаточного розрахунку, який є предметом розгляду в цій справі, охоплюється з 01.06.2022 по 26.12.2024 (переддень проведення повного розрахунку).
Розмір середньоденного заробітку позивача складає: 730,17 грн + ((672,35 грн + 913,01 грн) / 61 = 25,99 грн) = 756,16 грн.
При цьому, під час визначення остаточного розміру за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що підлягають застосуванню критерії зменшення розміру відшкодування.
Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З довідки державної установи «Житомирська виправна колонія (№ 4)» встановлено, що при звільненні позивачу нараховано кошти в загальному розмірі 230620,95 грн.
Також встановлено, що на виконання рішення суду позивачу виплачено 240334,11 грн, тобто сума виплат у день звільнення мала би становити 470955,06 грн (230620,95 грн + 240334,11 грн).
Таким чином, істотність частки невиплаченого грошового забезпечення становить 240334,11 грн / 470955,06 грн х 100% = 51,02%.
Період затримки з 01.06.2022 (наступний день після звільнення) по 18.07.2022 (останній день чинності попередньої редакції КЗпП України) становить 48 календарних днів.
Середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 01.06.2022 по 18.07.2022 становить: 36295,68 грн (756,16 грн х 48 днів).
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки невиплаченого грошового забезпечення складає 36295,68 грн х 51,02% = 18507,95 грн.
Крім того, суд першої інстанції звертав увагу, що обмеживши з 19.02.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець не передбачив можливості зменшення його розміру. Тобто з 19.07.2022 виплату обмежено 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Однак, колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 дійшла висновку що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати у межах спірних правовідносин критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 24.12.2023 із врахуванням несвоєчасно виплачених сум грошового забезпечення, які становлять 51,02%.
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі складає 756,16 грн х 184 дні х 51,02% = 70 985,88 грн.
Відповідно, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за спірний період становить 89 493,83 грн. (18507,95 грн. + 70 985,88 грн).
Отже рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку за спірний період.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2023 року у справі №420/20192/21 зазначив, що стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.
Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, керуючись статтею 315 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Державної установи "Житомирська виправна колонія №4" задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року змінити виклавши абзац третій наступного змісту:
Зобов`язати державну установу "Житомирська виправна колонія (№ 4)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 01.06.2022 по 18.07.2022 в сумі 18507,95 грн та за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 (у межах шестимісячного строку) в сумі 70 985,88 грн, а всього 89 493,83 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін .
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.  

Головуючий	 		Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Полотнянко Ю.П.