Постанова
Іменем України 
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 615/1064/24
провадження № 61-12482св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_3 , яка підписана адвокатом Лискою Павлом Олександровичем, на постанову Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року (повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року) в складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н.П., Тичкової О. Ю.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна.
 
Первісний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали спільно однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу із серпня 2010 року до моменту державної реєстрації шлюбу, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
В період спільного проживання сторони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували майно в інтересах сім`ї, піклувалися одне про одного, проводили разом дозвілля, а також мали взаємні права та обов`язки, які притаманні чоловіку та дружині, мали почуття взаємної любові і поваги, взаєморозуміння, що є морально-правовою основою шлюбу, навіть за відсутності його реєстрації. Водночас, як запевнила представник позивача за первісним позовом, в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони у зареєстрованому шлюбі з будь-якими іншими особами не перебували.
 
28 вересня 2013 року між позивачем та відповідачкою зареєстрований шлюб, під час перебування у якому в подружжя народилася спільна дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в подальшому, внаслідок того, що спільне життя подружжя не склалося, 21 грудня 2023 року рішенням Валківського районного суду Харківської області шлюб між ними розірваний, а спільна дитина колишнього подружжя після розірвання шлюбу на теперішній час проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 .
 
В період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21 квітня 2011 року, придбаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37,1 квадратних метрів, житловою площею 19,8 квадратних метрів, і цей будинок придбаний в інтересах сім`ї для спільного проживання в ньому та за спільні грошові кошти, а також за кошти, отримані у якості кредиту в сумі 50 000 грн повернення яких з врахуванням відсотків відбувалося спільно, в тому числі вже і під час перебування сторін у шлюбі, проте право власності на цей будинок в цілому зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 
 
ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:
встановити факт проживання сторонами однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2010 року і до моменту державної реєстрації шлюбу (28 вересня 2013 року);
визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;
в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнати право власності за позивачем та відповідачкою по 1/2 частині за кожним на спірний житловий будинок;
визнати за сторонами право власності на рухоме майно, а саме: 1) визнати за ОСОБА_1 право власності на вбудовану шафу духову електричну, варильну панель індукційну, миючий пилосос «BOSCH BWD41740», бойлер об`ємом 80 л, витяжку, морозильну ларь «Hisense», акустичну система «Sven», настільну лампу, приставку смарт-ТБ, автоматичну систему подачі повітря, електрогенератор 2,8 кВт, електрокотел 9 кВт 3- фазний з фітингами для підключення і насосом, OSB листи 10 мм. в кількості 20 одиниць, мультиварку «Redmond», бетонозмішувач; 2) визнати за ОСОБА_2 право власності на телевізор «Panasonic» 32, диван старий, кухонний стіл, 2 стільці, стіл письмовий, ліжко двоспальне, з матрацом ортопедичним, тумбочки в кількості 2 одиниць, шафу, кухню більше 4 м., душеву систему «Qtap», терморегулятор та теплий пол, електричний лічильник 3 фазний двозонний, кухонний куток-диван, холодильник «Samsung», мийку кухонна «Franke», унітаз, меблі у ванну кімнату, шафу і шафа під мийку з дзеркалом і поличками, пральну машина шириною 35 см, твердопаливний котел, кухонний куточок, три рулони мінеральної вати, банки скляні різної ємності від 0,5 до 3 літрів, постільну білизну, декілька комплектів полотенець, подушки, одіяла, покривала, посуд.
 
У червні 2024 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації.
 
Зустрічний позов мотивований тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 21 квітня 2011 року, ОСОБА_2 набула права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37,1 квадратних метрів, житловою площею 19,8 квадратних метрів, грошові кошти на придбання цього житлового будинку отримані нею за рахунок кредитних коштів, відповідно до договору на надання довгострокового кредиту на придбання завершеного або незавершеного будівництвом житлового будинку, укладеного між нею та КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», кредит та відсотки за користування ним виплачувалися ОСОБА_2 самостійно із власних доходів, у шлюбі на той час ОСОБА_2 не перебувала, а з ОСОБА_1 підтримувала лише дружні стосунки, які не мали ознак притаманних сім`ї, позаяк сторони не вели спільного господарства, і їх бюджети були повністю роздільними.
 
У 2012 році ОСОБА_2 отримала дозвіл на проведення реконструкції придбаного нею в 2011 році житлового будинку, яку розпочато на початку 2013 року, і що будівельні роботи здійснювалися її двоюрідним братом та племінником, реконструкцію на теперішній час завершено на 99,9 %, проте технічна інвентаризація реконструйованого житлового будинку не проведена і будинок не введений в експлуатацію, відомостей до Державного реєстру речових прав щодо реконструйованого будинку не внесено. 
 
03 грудня 2020 року сторони, перебуваючи у шлюбі, придбали автомобіль «HYUNDAI TUCSON», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а восени 2023 року ОСОБА_2 стало відомо, що вказаний автомобіль у ОСОБА_1 відсутній, і що ОСОБА_1 користується новим автомобілем «CHEVROLET CAPTIVA», 2009 року випуску, який придбаний позивачем за первісним позовом у його двоюрідного брата в листопаді 2023 року за ціною 10 000 дол. США, і що розрахунок за новопридбаний автомобіль відбувався за рахунок коштів, отриманих ОСОБА_1 в результаті продажу автомобіля «HYUNDAI TUCSON» 2006 року випуску, а також за кошти із загального на той час сімейного бюджету сторін, без будь якої згоди на це ОСОБА_5 .
 
Перереєстрацію права власності на вказаний вище автомобіль «CHEVROLET CAPTIVA» 2009 року випуску ОСОБА_1 не здійснював аж до 15 червня 2024 року, а із інформації наявної у відкритому доступі в мережі «Інтернет» ОСОБА_2 стало відомо, що 11 січня 2024 року ОСОБА_1 здійснено перереєстрацію (продаж) належного сторонам транспортного засобу «HYUNDAI TUCSON» 2006 року випуску, вартість якого згідно висновку за № 193/2022, складеного 16 травня 2022 року ФОП ОСОБА_6 , складає 295477,00 грн, без її відома та її згоди, проте грошові кошти від продажу автомобіля, який належав сторонам на праві спільної сумісної власності, витрачені ОСОБА_1 самостійно і на власний розсуд.
 
ОСОБА_2 просила в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя автомобіля «HYUNDAI TUCSON» 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який був відчужений без відома та згоди одного зі співвласників, стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини його вартості в сумі 147 738,50 грн.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Ухвалою Коломацького районного суду Харківської області від 16 жовтня 2024 року:
заяву представника позивача за первісним позовом адвоката Репетун К. В., діючої від імені та в інтересах ОСОБА_1 , про збільшення розміру позовних вимог в частині вимог про визнання права власності на рухоме майно прийнято до розгляду;
відмовлено у прийнятті до розгляду заяви представника позивача за первісним позовом адвоката Репетун К .В., діючої від імені та в інтересах ОСОБА_1 , про збільшення розміру позовних вимог в частині вимоги про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 у вказане житлове приміщення.
 
Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року: 
в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна відмовлено;
зустрічний позов ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації задоволено;
стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у порядку поділу спільного майна подружжя 147738,50 грн як грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного «HYUNDAI TUCSON» 2006 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 ;
вирішено питання про розподіл судових витрат;
скасовано заходи забезпечення позову, вжиті Валківським районним судом Харківської області згідно ухвали, постановленої 16 травня 2024 року, у виді накладання арешту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер майна: 30957982), шляхом заборони його відчуження.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
            надані представником позивача за первісним позовом докази, які досліджені у судовому засіданні, як кожен окремо так і в їх сукупності, не можуть вважатися такими, які б з точки зору їх достатності беззаперечно свідчили про наявність тих обставин, якими представник позивача за первісним позовом обґрунтовувала заявлені вимоги, зокрема про наявність між сторонами на час придбання спірного будинку тих відносин, які згідно статті 3 СК України притаманні сім`ї. Позивачем за первісним позовом та його представником не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його фінансової спроможності взяти участь у придбанні спірного житлового будинку, внесення ним, або залучення особистих грошових коштів на сплату кредиту та відсотків за договором про надання довгострокового кредиту на придбання завершеного чи незавершеного будівництвом житлового будинку, а також доказів на підтвердження повідомлених ОСОБА_1 обставин щодо надання його батьками фінансової допомоги, спрямованої на придбання спірного будинку. З огляду на вказане а також взявши до уваги те, що позивачем за первісним позовом та його представником не доведено існування тих обставин, якими обґрунтовані вимоги за первісним позовом, зокрема щодо спільного придбання будинку за спільні кошти, наявності у сторін спільного бюджету, ведення ними спільного господарства та побуту в період придбання спірного нерухомого майна, а отже і існування між ними таких відносин, які притаманні подружжю, суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ, заявлених за первісним позовом;
відсутні підстави для задоволення заявленої за первісним позовом вимоги про встановлення факту проживання сторонами однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2010 року і до моменту державної реєстрації шлюбу (28 вересня 2013 року). Так у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. З огляду на вказане, а також з врахуванням недоведеності існування факту, про встановлення якого заявлено вимогу, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову і в частині вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто про встановлення юридичного факту, позаяк такі підстави відсутні при вирішенні судом справи, яка виникла з приводу поділу між сторонами спірного нерухомого майна;
щодо позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на інше рухоме майно в порядку його поділу як спільного майна подружжя суд зазначив, що позивачем за первісним позовом та його представником не надано належних і допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що сторони дійсно набували таке майно на праві спільної сумісної власності, що на момент припинення фактичних шлюбних відносин чи на момент пред`явлення позову спірне майно дійсно перебувало у спільній власності колишнього подружжя. З огляду на зазначені обставини, врахувавши те, що позивачем за первісним позовом та його представником не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження існування обставин, якими ними обґрунтовані вимоги про поділ між сторонами рухомого майна, зокрема обставин щодо придбання певного майна в період перебування сторін у шлюбі, обсягу та вартості такого майна і його фактичного існування на час розгляду справи, відсутні підстави для задоволення первісного позову і в цій частині;
щодо вимоги за зустрічним позовом про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації суд зазначив, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , зареєструвавши за собою право власності, 03 грудня 2020 року придбав автомобіль «HYUNDAI TUCSON» 2006 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданим 03 грудня 2020 року ТСЦ 6350 (т. 3, а. с. 103), а тому, з огляду на неспростовану презумпцію спільності права власності подружжя, спірний автомобіль вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Згоди на відчуження спірного транспортного засобу позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 не надавала, позаяк це жодним чином не спростовано належними і допустимими доказами, а матеріали справи не містять будь-яких договорів про поділ майна подружжя. Наявність таких обставин свідчить про те, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 розпорядився спірним транспортним засобом на власний розсуд без письмової згоди позивачки, атому суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на присудження грошової компенсації вартості частки спірного майна. З урахуванням вказаної правової позиції Верховного Суду в рамках розгляду цієї справи суд визначає дійсну вартість відчуженого автомобіля, виходячи з ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортного засобу на час розгляду справи, у розмірі 295 477 грн. Таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 147 738,50 грн, тобто 1/2 частини ринкової вартості відчуженого автомобіля.
 
Додатковим рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 27 лютого 2025 року:
заяву представника відповідача за первісним позовом адвоката Лиски П. О., діючого від імені та в інтересах ОСОБА_2 про розподіл судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення задоволено частково і ухвалено додаткове рішення;
стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката (гонорару) в сумі 25 000 грн.
 
Додаткове рішення мотивоване тим, що:
            зі змісту рішення, ухваленого Коломацьким районним судом Харківської області 12 лютого 2025 року за результатами розгляду цивільної справи за первісним позовом представника позивача адвоката Репетун К. В., діючої від імені та в інтересах ОСОБА_1 , вбачається, що зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Водночас у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено;
зважаючи на принцип співмірності наданої правничої допомоги із заявленим до стягнення розміром судових витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою, врахувавши предмет спору, що виник між сторонами, складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також час, витрачений на виконання таких робіт (надання послуг), значення справи для сторін, суд доходить висновку про доцільність зменшення заявлених представником відповідача за первісним позовом адвокатом Лискою П.О. витрат на професійну правничу допомогу (гонорару) із 80 000 грн до 25 000 (грн, що, на думку суду, буде відповідати критерію співмірності, закріпленому у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Визначаючи розмір таких витрат суд також взяв до уваги і те, що фактично у справі відбулося чотири судових засідання, в яких був присутній адвокат Лиска П. О., які тривали близько 12 годин 20 хвилин, а також відносно-сталу судову практику у справах про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна, а також у справах про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, що не викликало потреб у ретельній деталізації правової позиції, викладеної у тексті зустрічного позову. Таким чином заяву про розподіл судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення слід задовольнити частково, стягнувши із відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки за зустрічним позовом 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Репетун К. В. - задоволено частково;
апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Лиски П. О. - залишено без задоволення;
рішення Коломацького районного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року в частині відмови у первісному позові ОСОБА_1 скасовано;
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково;
в порядку поділу спільного сумісного майно подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;
в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 рішення Коломацького районного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року залишено без змін;
додаткове рішення Коломацького районного суду Харківської області від 27 лютого 2025 року залишено без змін;
            вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
колегія не погодилася з висновком суду про недоведеність ОСОБА_1 вимог про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю з 2010 року виходячи з наступного. З наданих позивачем доказів та матеріалів справи вбачається, що спірне нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_3 21 квітня 2011 року за кредитні кошти. ОСОБА_1 фактично проживав і його місце проживання 07 вересня 2011 року було зареєстровано за адресою спірного житлового будинку одночасно із реєстрацією відповідачки ОСОБА_3 (а. с. 71). 11 травня 2011 року батько позивача за первісним позовом- ОСОБА_7 , виступав поручителем позичальниці за кредитним договором, укладеним між Харківським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_3 , яким останній надано кредит на купівлю спірного будинку. Рішенням виконавчого комітету Ков`язької селищної ради від 18 грудня 2012 року за № 91 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво добудови до гаражу, прибудову до літньої кухні та перебудову житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 77). 28 вересня 2013 року між сторонами зареєстровано шлюб. 12 грудня 2017 року (у період шлюбу з ОСОБА_7 ) ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором про надання довгострокового кредиту на придбання завершеного чи незавершеного будівництвом житлового будинку, укладеного між його сторонами 11 травня 2011 року за № 1365/0611п виконала повністю, що підтверджується відповідним актом, датованим 12 грудня 2017 року про остаточний розрахунок за договором № 1365/0611п від 11 травня 2011 року (т. 2, а. с. 236). Із витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за № 107/0306-50, виданого Валківською міською радою 02 травня 2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 3 особи, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а також ОСОБА_8 (т.1, а. с. 71). З показів свідків, які надані під час розгляду справи в суді першої інстанції, в тому числі близьких родичів ОСОБА_9 - двоюрідна сестра та чоловік рідної сестри, та сусідів, вбачається, що позивач та відповідачка з 2010 року мешкали, як подружжя та вели спільне господарство, як чоловік та дружина;
з матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 13 травня 2024 року, ОСОБА_3 є єдиним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю. І. 21 квітня 2011 року за № 668 (т.1, а. с. 30); 
шлюб між сторонами розірвано 21 грудня 2023 року. Рішенням виконавчого комітету Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області від 03 червня 2024 року за № 93 з врахуванням висновку служби у справах дітей Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 від 30 травня 2024 року за №01-07/127, а також з врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини міської ради від 31 травня 2024 року (протокол № 5), визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із його батьком ОСОБА_1 , а також зобов`язано останнього не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні малолітнього сина, не обмежувати спілкування матері з сином, оскільки за нею зберігається право на особисте виховання дитини (т. 3, а. с. 41-42); 
суд першої інстанції належної оцінки зазначеним доказам не надав та дійшов до помилкового висновку про недостатність та суперечливість цих доказів, та як наслідок дійшов помилкового висновку про не доведення позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю з серпня 2010 року по 28 вересня 2013 року та про визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності. Зазначені судом докази у сукупності свідчать про доведеність факту проживання позивача та відповідачки сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період;
відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Позивачем доведено факт сумісного проживання чоловіка та жінки (сторін у справі) без реєстрації шлюбу у період з серпня 2010 року по 28 вересня 2013 року.  Спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_3 21 квітня 2011 року. Встановлення такого факту є підставою для застосування статті 74 СК України. Тому спірний будинок слід вважати спільною сумісною власністю та в порядку поділу за позивачем має бути визнано право на 1/2 частину зазначеного майна. Відповідачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного житлового будинку та погашення кредиту лише за особисті кошти та не спростовано факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Рішення суду в частині первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_7 .
 
Аргументи учасників справи
 
07 жовтня 2025 року  ОСОБА_3  через підсистему Електронний суд подала касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Лискою П. О., на постанову Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року (повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року), в якій просила: 
скасувати в частині задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Репетун К. В., скасування рішення Коломацького районного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року в частині відмови у первісному позові ОСОБА_1 та ухвалення в цій частині постанови, якою в порядку поділу спільного сумісного майно подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;
рішення Коломацького районного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року залишити в силі;
судові витрати покласти на ОСОБА_1 .
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
суд першої та апеляційної інстанції посилались на одні і ті самі постанови Верховного Суду при вирішенні спору, проте дійшли протилежних рішень в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 . Судом апеляційної інстанції взагалі не приділено уваги, що об`єкт поділу майна має іншу площу, змінені надвірні прибудови. ОСОБА_1 подав до суду як доказ - Інформаційну довідку від 13 травня 2024 року (щодо належності на праві власності ОСОБА_3 будинку). В даному документі зазначено, що право власності за ОСОБА_3 виникло на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2011, тобто до реєстрації шлюбу. Також зазначені відомості про розмір частки - 1/1, площу будинку - 37,1 кв. м загальна, 19,8 кв. м житлова, матеріал стін: дерево обкладено цеглою, відсоток зносу: 54, загальна вартість нерухомого майна: 81941 грн. В технічному паспорті станом на 04 вересня 2024 в розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» зазначено, що житловий будинок має рік спорудження/реконструкції 2013, фундамент - «бет», стіни - «газ/бл/цегл», покрівля -«мет проф», перекриття - «Дер». Також зазначено щодо наявності водопроводу, каналізації, газопроводу, виду опалення. Натомість в попередньому технічному паспорті станом на 2011 в розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» зазначено, що житловий будинок має рік побудови 1965, фундамент - «цегл», стіни - «дер.об.ц.», покрівля - «зал.», перекриття - «Дер», підлога - «Дер.». Також зазначено щодо відсутності водопроводу, каналізації, газопроводу. Вид опалення - пічне. Гараж в плані не фігурував взагалі. В оскарженій постанові суду взагалі не згадується, що будинок був самочинно збудований (крім загального посилання на технічний паспорт), а право власності на нього в площі та характеристиках не вказано взагалі. На погляд скаржника, ОСОБА_1 визнавав факт, який раніш не визнавав, щодо самочинно зведеного / реконструйованого об`єкту поділу майна;
ухвалення рішення суду за наслідками розгляду позову ОСОБА_1 мало бути з`ясування місця і часу такого проживання. Поділ майна подружжя без врегулювання питання проживання, зокрема, часу, неможливий. Суду не було подано жодного доказу проживання як за місцем, так і за часом з серпня 2010 року по 28 вересня 2013 року. Відповідний висновок Верховного Суду не був застосований апеляційним судом;
суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, на які посилався адвокат Лиска П. О. під час розгляду справи, а також в процесуальних документах, які спростовують доводи позову ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділу майна/
17 листопада 2023 року до Валківського районного суду Харківської області надійшов позов ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. В позові зазначалось, зокрема, наступне: «Останні пів року я з Відповідачем фактично в шлюбних відносинах не перебуваю, внаслідок того, що кожний із нас має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, мають місце непорозуміння з різних питань сімейного життя, із-за взаємних претензій один до одного. Тобто наша сім`я остаточно розпалася із-за непорозумінь, психологічної несумісності, спільного небажання відновити сімейні відносини та існує лише формально. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити моїм інтересам та є недоцільним». Згідно матеріалів справи № 615/2208/23 ОСОБА_1 отримав копію позову з додатками, ухвалою про відкриття провадження та судовою повісткою особисто поштою 06 грудня 2023, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0600235837371. ОСОБА_1 особисто склав та подав через канцелярію суду заяву наступного змісту: «прошу розгляд справи № 615/2208/23 проводити без моєї присутності. Позов визнаю не заперечую проти розірвання шлюбу». Тобто, отримавши 06 грудня 2023 позов з додатками, ознайомившись зі змістом, ОСОБА_1 визнав обставини, вказані в ньому, зокрема, щодо того, що: «Останні пів року я з Відповідачем фактично в шлюбних відносинах не перебуваю... наша сім`я остаточно розпалася із-за непорозумінь, психологічної несумісності, спільного небажання відновити сімейні відносини та існує лише формально». З викладеного вбачається, що у ОСОБА_1 є неналежна процесуальна поведінка, суперечлива поведінка, непослідовність дій та вчинків, що оцінюється ОСОБА_3 як введення суду в оману та замовчування певних фактів, які вчиняються на шкоду правам та інтересам ОСОБА_3 та порушення принципу добросовісності;
наявні судові витрати, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 42 000 грн. Докази понесення судових витрат будуть заявлені протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (постанови суду апеляційної інстанції), про що роблю відповідну заяву відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржується в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_1 та розподілу судових витрат. В іншій частині не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
26 листопада 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року в задоволенні заяви  ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_10 , про зупинення виконання або дії постанови Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 23.04.2025 у справі № 279/11692/15-ц; від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21; від 24 липня 2019 року у справі № 646/12964/14-ц, від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22; від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18; від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц; від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц; від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17;  від 20 червня 2023 року у справі № 420/4540/22; та постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-801цс16; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Фактичні обставини 
 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна. Зазначав, що з серпня 2010 року і до моменту державної реєстрації шлюбу (28 вересня 2013 року) він та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю. І. 21 квітня 2011 року за № 668, ОСОБА_3 , податковий номер: 3210620521, набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37,1 квадратних метрів, житловою площею 19,8 квадратних метрів. Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,1500 гектарів з кадастровим номером 6321255400:00:002:0184. Відповідно до умов вказаного договору продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 50 000 грн, які покупець зобов`язався сплатити продавцю за рахунок коштів Харківського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. У пункті 6 вказаного договору зазначено, що покупець свідчить, що він придбаває вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за власні кошти, оскільки на час його придбання у шлюбі ні з ким не перебуває, про що доведено до відома продавця.
 
11 травня 2011 року між КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_3 укладений договір за №1365/0611п про надання довгострокового кредиту на придбання завершеного чи незавершеного будівництвом житлового будинку, а також договір про надання послуг по кредитуванню на придбання завершеного чи незавершеного будівництвом житлового будинку.
 
За умовами вказаних договорів КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» надало ОСОБА_3 (позичальник) довготерміновий кредит в сумі 50 000 грн строком на 7 років на придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а позичальник зобов`язався повернути кредит та відсотки за ним до 30 листопада 2017 року в порядку, визначеному пункту 2.4.2 договору про надання довгострокового кредиту на придбання завершеного чи незавершеного будівництвом житлового будинку. У пункті 4.3. вказаного договору зазначено, що кредит позичальнику для покупки будинка видається грошовими коштами у безготівковій формі, шляхом їх перерахування на особистий рахунок продавця будинку - ОСОБА_11 .
 
Як вбачається із договору поруки, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С. О. 27 квітня 2011 року за №485, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , податковий номер: НОМЕР_4 , який є поручителем позичальника зобов`язався нести відповідальність перед кредитором у разі невиконання свого зобов`язання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , податковий номер: НОМЕР_5 , по поверненню кредиту в розмірі 50 000 грн, який надається для купівлі житлового будинку Харківським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, зобов`язався виплачувати нарахування по поверненню кредиту та відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, витрат в повному обсязі на умовах кредитного договору, укладеного між Харківським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_3 (т.4, а.с. 30-34).
 
Відповідно до технічного паспорту на садибний, (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , складений 20 липня 2011 року КП «Валківське бюро технічної інвентаризації» на ім`я ОСОБА_3 , вказаний житловий будинок має наступні характеристики: 1) літера А -1 житловий будинок 1955 року побудови, загальною площею 37,1 квадратних метрів, житловою площею 19,8 квадратних метрів; 2) літера а - веранда 1965 року побудови; 3) літера Б - сарай 1968 року побудови; 4) літера В - сарай 1955 року побудови; 5) літера в - сарай 1975 року побудови; 6) літера Г - літня кухня 1980 року побудови; 7) літера г - веранда 1980 року побудови; 8) літера г1- сарай 1983 року побудови; 9) літера г2- сарай 1983 року побудови; 10) літера Д - сарай 1983 року побудови; 11) літера д - сарай 1984 року побудови; 12) літера Е - вбиральня 1971 року побудови; 13) літера Ж - сарай 1975 року побудови; 14) літера З - сарай 1975 року побудови; 15) літера К - навіс 1976 року побудови; 16) літера №1 - погріб 1980 року побудови; 17 літера №1-3, №4 - огорожа, колодязь (т.4, а.с. 179-185).
 
Згідно даних із технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 04 вересня 2024 року ФОП ОСОБА_12 на ім`я ОСОБА_3 , цей житловий будинок було реконструйовано і станом на 04 вересня 2024 року він має наступні характеристики: 1) літера А -1 житловий будинок 2013 року побудови, загальною площею 79,6 квадратних метрів, та житловою площею 39,7 квадратних метрів; 2) літера л - ганок 2013 року побудови; 3) літера М - альтанка 2013 року побудови; 4) літера Г - літня кухня 1980 року побудови; 5) літера г1- сарай 1983 року побудови; 6) літера Д - сарай 1983 року побудови; 7) літера д - сарай 1984 року побудови; 8) літера З - сарай 1975 року побудови; 9) літера О - льох 1980 року побудови; 10) літера Н - гараж 2013 року побудови; 11) літера Е - вбиральня 1971 року побудови; 12) літера №1, 2, 6 - огорожа 2013 року побудови, №4, №5 колодязь, зливна яма (т.2, а.с. 170-173).
 
Також дана інформація міститься у витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, сформованого 16 вересня 2024 року (т. 2, а. с.174-180). Водночас у витязі зазначено, що розпорядженням Ков`язької селищної ради Валківського району Харківської області за № 69-0 від18 грудня 2015 року назва вулиці «Фрунзе» перейменована на «Сонячна». Право власності на житловий будинок літера Л-1 загальною площею 79,6 квадратних метрів, житловою площею 39,7 квадратних метрів не оформлено.
 
Рішенням виконавчого комітету Ков`язької селищної ради від 18 грудня 2012 року за № 91 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво добудови до гаражу, прибудову до літньої кухні та перебудову житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 77).
 
14 січня 2013 року ОСОБА_3 відділом містобудування та архітектури Валківської райдержадміністрації виданий будівельний паспорт на добудову до житлового будинку, будівництво гаражу за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 76, 78-80).
 
Із довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, сформованої 17 червня 2024 року відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку (пункт 5 розділу ІІІ) за унікальним реєстраційним номером 201-20240617-0007938974, вбачається, що оціночна вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 37,10 квадратних метрів, житловою площею 19,80 квадратних метрів, складає 300 024,46 грн (т.1, а. с. 82).
 
28 вересня 2013 року між сторонами зареєстровано шлюб. 
 
12 грудня 2017 року (у період шлюбу з ОСОБА_7 ) ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором про надання довгострокового кредиту на придбання завершеного чи незавершеного будівництвом житлового будинку, укладеного між його сторонами 11 травня 2011 року за № 1365/0611п виконала повністю, що підтверджується відповідним актом, датованим 12 грудня 2017 року про остаточний розрахунок за договором № 1365/0611п від 11 травня 2011 року (т.2, а. с. 236).
 
Із витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за №107/0306-50, виданого Валківською міською радою 02 травня 2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 3 особи, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а також ОСОБА_8 (т.1, а. с. 71). 
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 13 травня 2024 року, ОСОБА_3 є єдиним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю. І. 21 квітня 2011 року за № 668 (т.1, а. с. 30); 
 
Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_6 , виданого виконавчим комітетом Ков`язької селищної ради Валківського району Харківської області 16 квітня 2015 року, неповнолітній ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , а його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (т.2, а. с. 51).
 
Рішенням Валківського районного суду Харківської області 21 грудня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 відновлено її дошлюбне прізвище « ОСОБА_13 » (т. 2, а. с. 58-59).
 
Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна, складеного ТОВ «КОНСАЛТИНГ- ЕКСПЕРТ» 23 травня 2024 року на замовлення ОСОБА_1 ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 37,1 квадратних метрів, житловою площею 19,8 квадратних метрів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і власником якого є ОСОБА_8 , складає 511 807 грн (т. 1, а. с. 6-18).
 
Рішенням виконавчого комітету Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області від 03 червня 2024 року за № 93, з врахуванням висновку служби у справах дітей Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 від 30 травня 2024 року за №01-07/127, а також з врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини міської ради від 31 травня 2024 року (протокол №5), визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із його батьком ОСОБА_1 , а також зобов`язано останнього не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні малолітнього сина, не обмежувати спілкування матері з сином, оскільки за нею зберігається право на особисте виховання дитини (т. 3, а. с. 41-42).
 
Судом першої інстанції під час розгляду справи були допитані свідки, а саме: 
свідок ОСОБА_14 дав свої показання про те, що він з ОСОБА_1 знайомий, бо останній є його сусідом. В 2011 році ОСОБА_15 та ОСОБА_16 переїхали проживати у будинок АДРЕСА_1 , і відтоді він знайомий із ними. Також свідок пояснив, що сприймав їх як сім`ю, з 2011 року по 2013 рік ОСОБА_17 та ОСОБА_18 вели спільне господарство, а саме тримали курей та качок, і були випадки, коли ОСОБА_17 та ОСОБА_18 їздили на відпочинок до моря, він особисто доглядав за їхнім господарством. Крім того свідок вказав, що обробітком огороду займався переважно ОСОБА_17 , а ОСОБА_18 іноді йому допомагала в цьому. Крім того, свідок вказав, що він бачив, як ОСОБА_17 особисто проводив будівельні роботи в домоволодінні, ставив паркан, будував гараж. Зазначав, що в 2011- 2013 роках він неодноразово бував в гостях у ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які жили та спілкувалися між собою добре, і що ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на той час не перебували у шлюбі, йому не було відомо, і про це він дізнався пізніше. Вказував, що йому нічого не відомо з приводу того, як витрачалися кошти ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , чи спільно чи окремо вони розпоряджалися коштами він не знає. Також зазначив, що попередніми власниками спірного будинку, були старі чоловік та жінка, будинок на той час мав інший вигляд, а все домоволодіння, окрім житлового будинку, складалося ще й з літньої кухні та металевого гаража, і що на теперішній час будинок має інший вигляд внаслідок проведеної реконструкції, однак про те в які часові проміжки, і що саме будувалося, він не пам`ятає;
свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні дав свої показання про те, що ОСОБА_1 є його сусідом та товаришем із весни 2011 року, коли ОСОБА_15 та ОСОБА_16 переїхали проживати в будинок АДРЕСА_1 . Пояснив, що ОСОБА_17 та ОСОБА_18 він сприймав як молоде подружжя, бо вони разом обробляли огород, тримали курей, качок та кролів, в 2011 - 2013 роках у дворі та в будинку, де проживали ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , велися ремонтні роботи, після яких будинок суттєво змінився, бо в ньому замінено дах, до нього добудовано терасу, змінилося подвір`я, побудований новий паркан, площа будинку не набагато збільшилася. Він часто гостював у ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які в 2011 році та в подальших роках постійно проживали в вищевказаному будинку, і йому відомо, що ОСОБА_18 до декретної відпустки щодня працювала у школі, а ОСОБА_17 в той час чимало часу проводив у відрядженнях;
свідок ОСОБА_20 дала свої показання про те, що вона знайома з ОСОБА_21 , з яким вона перебуває в дружніх стосунках, а також із ОСОБА_22 , яка є її двоюрідною сестрою, що в 2003 - 2004 роках ОСОБА_17 та ОСОБА_18 почали зустрічатися і разом проживали у гуртожитку в місті Харкові, а в подальшому вони мешкали разом з ОСОБА_23 та його дружиною ОСОБА_24 в спільно вийнятій квартирі, чи в якомусь гуртожитку в Харкові, а в 2009-2011 роках ОСОБА_17 і ОСОБА_18 проживали в будинку батьків, а потім в будинку бабусі ОСОБА_18 , допоки не придбали власний будинок. До ОСОБА_17 із ОСОБА_18 , на той час коли вони проживали як подружжя у батьків ОСОБА_18 , вона ставилася як до людей, які планують створити справжню сім`ю, бо ті займалися спільним господарством: тримали курей, корову, ОСОБА_17 допомагав батькам ОСОБА_18 по господарству, виконував ремонтні роботи у будинку, провів водопостачання до будинку, а також зробив каналізацію. На той час ОСОБА_18 працювала вчителем у школі, а ОСОБА_17 працював на декількох роботах. З 2013 року вона із ОСОБА_18 не спілкується, позаяк між ними виникли неприязні родинні відносини, проте із ОСОБА_17 вона продовжує спілкуватися і вони перебувають в дружніх стосунках;
свідок ОСОБА_25 повідомила суду про те, що з 2011 року вона знайома із ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , позаяк останні є її сусідами із того часу, коли вони придбали будинок АДРЕСА_1 , їй відомо, що ОСОБА_17 і ОСОБА_18 після придбання будинка разом проживали у ньому, розпочали приводити до ладу двір та ремонтні роботи у будинку, саджали огород, вели господарство. Вказала, що їй не відомо, як у ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , до яких вона ставилася як до подружжя, в 2011-2013 роках формувався сімейний бюджет, але вона припускає, що в той час, коли ОСОБА_18 знаходилася в декретній відпустці, в неї, напевно, не було своїх доходів, а ОСОБА_17 в той час працював, забезпечуючи сім`ю. ОСОБА_25 повідомила, що у неї із ОСОБА_22 колись виник конфлікт, після чого вони, хоча й вітаються, але спілкування припинили, водночас із ОСОБА_21 вона перебуває у дружніх стосунках;
свідок ОСОБА_28 у судовому засіданні пояснив, що з 1998 року він перебував у шлюбі із рідною сестрою ОСОБА_3 - ОСОБА_29 , і що в 2008 - 2010 роках всі вони разом і з ОСОБА_27 та ОСОБА_26 винаймали житло в районі АДРЕСА_2 , і на той час ОСОБА_17 із ОСОБА_18 проживали як сім`я, ОСОБА_17 працював, заробляв кошти, а ОСОБА_18 навчалася у ВУЗі, і їм постійно допомагали батьки ОСОБА_17 . Також повідомив, що плату за орендоване без будь-якого письмового договору житло та спожиті комунальні послуги вони тоді здійснювали із ОСОБА_17 порівну, тобто кожен за свою сім`ю, проте будь-яких доказів на підтвердження такої оплати немає, позаяк грошові кошти вони віддавали власнику житла, який потім самостійно сплачував за всі спожиті комунальні послуги. Крім того свідок пояснив, що в подальшому, приблизно в 2010 році, ОСОБА_17 разом із ОСОБА_18 переїхали в селище ОСОБА_30 до батьків ОСОБА_18 , де, будучи не одруженими, проживали певний час як сім`я, а потім переїхали жити до ОСОБА_18 бабусі, а ще пізніше - за кредитні кошти придбали будинок, куди й перебралися проживати разом. Також свідок повідомив суду про те, що ОСОБА_1 ще до реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 за власні кошти, а також кошти його батьків, придбав автомобіль, зареєструвавши за собою право власності на нього, а будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали разом за кредитні кошти, а також кошти, які їм подарували батьки ОСОБА_17 , водночас право власності на будинок оформлене за ОСОБА_18 , позаяк кредит на придбання будинку надавався лише працівникам школи, а ОСОБА_15 на той час в школі ще не працював.
 
Також в судовому засіданні суду першої інстанції досліджені збережені на долученому до матеріалів справи портативному носієві інформації фотознімки та фотокартки, а також роздруковані їх примірники, які подані представником позивача за первісним позовом адвокатом Репетун К. В. на підтвердження викладених у первісному позові доводів про спільне проживання сторін як подружжя, у різні періоди їх життя (т. 3, а.с. 150-248).
 
Позиція Верховного Суду
 
Об`єднана палата зауважувала, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
 
Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України). Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
 
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
 
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
 
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19).
 
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
 
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).
 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
 
Касаційний суд вже вказував, що:
у статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22));
законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22));
така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу), у разі пред`явлення позову про поділ спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлюється під час розгляду такого позову. Також не виключається, що така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) визнається сторонами (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 757/19682/18-ц (провадження № 61-11480св23)).
 
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
 
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).
 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
 
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга статті 174 ЦПК України).
 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
 
Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).
 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
 
У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).
 
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).
 
Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).
 
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).
 
У справі, що переглядається:
            позивач за первісним позовом просив визнати за кожною із сторін право на 1/2 частку в праві спільної власності на будинок (а. с. 5, том 1);
            суд першої інстанції в задоволенні цієї вимоги відмовив, бо недоведено спільного придбання будинку за спільні кошти, наявності у сторін спільного бюджету, ведення ними спільного господарства та побуту в період придбання спірного нерухомого майна;
            апеляційний суд вважав, що слід лише за позивачем за первісним позовом визнати право на 1/2 частку в праві спільної власності на будинок, бо доведено факт сумісного проживання чоловіка та жінки (сторін у справі) без реєстрації шлюбу у період з серпня 2010 року по 28 вересня 2013 року. Спірний житловий будинок було придбано ОСОБА_3 21 квітня 2011 року. Встановлення такого факту є підставою для застосування статті 74 СК України. Тому спірний будинок слід вважати спільною сумісною власністю та в порядку поділу за позивачем має бути визнано право на 1/2 частину зазначеного майна;
            в касаційній скарзі ОСОБА_3 міститься ключовий аргумент з приводу оскарження постанови апеляційного суду: апеляційний суд не з`ясував режим будинку (самочинне будівництво, реконструкція та його характеристики);
            апеляційний суд не звернув увагу, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання;
суди не врахували, що до складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)); 
            аналіз матеріалів справи свідчить, що в первісному позові просив визнати за сторонами право на 1/2 частку в праві спільної власності і до первісного позову додано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 травня 2024 року, згідно якої ОСОБА_3 є єдиним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа будинку - 37,1 кв. м, а житлова - 19,8 кв. м (а. с. 30, том 1). У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 вказував, що протягом розгляду справи ОСОБА_1 категорично заперечував щодо реконструкції будинку, зміни його площі також не зазначав нічого з приводу права власності на ділянку (а. с. 209, том 5). Натомість суди, з урахуванням обставин справи, не встановили, на який об`єкт саме просив в первісному позові визнати за сторонами право на 1/2 частку в праві спільної власності та який його режим (зокрема, самочинне будівництво, реконструкція та його характеристики, в який період змінилися характеристики будинку).
 
За таких обставин судові рішення в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_1 належить скасувати та передати справу на новий розгляд в цій частині до суду першої інстанції.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Узв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково; судові рішення в оскарженій частині скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат
 
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат». Тому з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана адвокатом Лискою Павлом Олександровичем, задовольнити частково.
 
Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року в частині вимог первісного позову про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 та розподілу судових витрат скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту ухвалення постанови касаційного суду рішення Коломацького районного суду Харківської області від 12 лютого 2025 року та постанова Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року в скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                        В. І. Крат
 
Судді:                                                                                         Д. А. Гудима
 
                                                                                                  І. О. Дундар
 
                                                                                                  Є. В. Краснощоков
 
                                                                                                  П. І. Пархоменко