ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2408/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
представники учасників справи участі не брали

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт”
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 року, суддя в І інстанції Погребна К.Ф., повний текст якого складено 16.10.2025, в м. Одесі
у справі: №916/2408/25
за позовом: Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський портовий оператор” 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмету спору на стороні позивача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОВИЙ ПЕРЕВАНТАЖНИЙ КОМПЛЕКС "ІНЗЕРНОЕКСПОРТ" 
про визнання додаткової угоди укладеною

В С Т А Н О В И В:

В червні 2025 року Державне підприємство “Одеський морський торговельний порт” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський портовий оператор” про визнання додаткової угоди №4 до договору про надання послуг публічного зберігання № КД-22228 від 30.04.2024 укладеною у редакції, зазначеній у прохальній частині позову:
ДОДАТКОВА УГОДА № 4
до договору про надання послуг публічного зберігання № КД-22228 від 30.04.2024

м. Одеса «____» ___________ 2025 р. 

Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт», іменоване надалі «Виконавець», в особі в.о. директора Івлєва Ю.І, що діє на підставі Статуту та Наказу ДП «Одеський порт» від 27.02.2025 № 42К 6-1, з однієї сторони, та Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР», іменоване надалі «Замовник», в особі директора Молчанського Бориса Євгеновича, який діє на підставі Статуту, з іншої сторони, надалі разом іменовані як «Сторони», а кожна окремо – «Сторона»,
Враховуючи, що: постановою Верховного Суду від 11.03.2025 було скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанцій у справі № 916/808/24 та задоволено позов ТОВ «ЗПК «ІНЗЕРНОЕКСПОРТ» про визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (надалі - Орендодавець, РВ ФДМУ), оформленого повідомленням № 11-07-00516 від 08.02.2024 року, щодо односторонньої відмови від Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за № ДФ-89, обліковий номер № 20984091092 (надалі - Договір оренди), укладеного між ТОВ «ЗПК «ІНЗЕРНОЕКСПОРТ» та РВ ФДМУ, що має наслідком подальшу неможливість експлуатації критого складу на причалі № 43 літ. «О», інв. № 057000, загальною плошею 3221,70 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2 на підставі договору про надання послуг публічного зберігання від 30.04.2024 № КД-22228 (надалі – Договір)
Сторони уклали цю додаткову угоду про наступне: 
1. Пункт 2.4. – виключити. 
2. Рядок під порядковим номером « 2» таблиці «Тарифи на послуги» додатку № 1 до Договору – виключити. 
3. Інші умови Договору, не обумовлені цією Додатковою угодою, залишаються без змін і Сторони підтверджують свої зобов`язання по ним. 
4. Ця Додаткова угода складена при повному розумінні Сторонами її умов та термінології, на українській мові, в двох оригінальних примірниках, які мають однакову юридичну силу для кожної із Сторін по Договору і є невід`ємною частиною Договору про надання послуг публічного зберігання від 30.04.2024 № КД-22228. 
5. Дана Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін.
«ВИКОНАВЕЦЬ»
Державне підприємство 
«Одеський морський торговельний порт» 
Ю.І. Івлєв _____________________
В.о. директора ДП «Одеський порт» 
«ЗАМОВНИК» 
Товариство з обмеженою відповідальністю 
«ОДЕСЬКИЙ ПОРТОВИЙ ОПЕРАТОР» 
Б.Є.Молчанський _______________
Директор ТОВ «Одеський портовий оператор» 

Позов обґрунтований тим, що 09 жовтня 2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» було укладено договір оренди № ДФ-89 щодо державного майна за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Гефта, 3/2. Об`єктом оренди стали склад (інв. № 057000) та адміністративна будівля (інв. № 057001), балансоутримувачем яких є ДП «Одеський порт». 
У лютому 2024 року Орендодавець заявив про розірвання цього договору у зв`язку із наявною заборгованістю. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі № 916/808/24 було встановлено, що повідомлення про одностороннє розірвання договору було отримано Орандарем 12.02.2024. З цього моменту вважалось, що Договір оренди є розірваним, а тому в силу приписів закону ТОВ "ЗПК "Інзерноекспорт" зобов`язаний повернути орендоване державне майно його балансоутримувачу, що давало підстави вважати майно повернутим у розпорядження порту.
Вважаючи майно вільним, 30.04.2024 ДП «Одеський морський торговельний порт» уклало з ТОВ «Одеський портовий оператор» договір № 22228 про надання послуг зберігання вантажів. Зокрема, пункт 2.4 цього договору зобов`язав Замовника гарантовано завантажувати склад інв. №057000 площею не менше 2800 мІ. 
Проте постановою Верховного Суду від 11.03.2025 у справі №916/808/24 скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції та задоволено позов ТОВ “ЗНК “НЗЕРНОЕКСПОРТ” про визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням № 11-07-00516 від 08.02.2024 року, щодо односторонньої відмови від Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за № ДФ-89, обліковий номер № 20984091092, укладеного між РВ ФДМУ та ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ”.
Позивач зазначає, що після ухвалення постанови у справі № 916/808/24 він неодноразово (листами від 17.03.2025, 14.05.2025 та 13.06.2025) вимагав від відповідача звільнити склад та підписати додаткову угоду про виключення цього об`єкта з договору зберігання. Оскільки склад фактично повернувся у володіння попереднього орендаря за рішенням суду, ДП «Одеський порт» втратило можливість надавати його для зберігання вантажів іншим особам.
Позивач наголошує, що ухвалення Верховним Судом постанови від 11.03.2025 у справі №916/808/24 є істотною зміною обставин, яку сторони не могли передбачити при підписанні договору зберігання. 
Керуючись статтею 652 Цивільного кодексу України, порт просить суд внести зміни до договору № 22228 та виключити з нього пункт 2.4, оскільки виконання цієї умови тепер суперечить законним правам орендаря та створює ситуацію, за якої порт не може забезпечити доступ до приміщення.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2408/25 у задоволенні позову відмовлено повністю. Судові витрати покладено на Державне підприємство “Одеський морський торговельний порт”.
Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору (30.04.2024) Господарським судом Одеської області вже було відкрито провадження у справі №916/808/24 за позовом ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» (ухвала про відкриття від 12.03.2024). Оскільки ухвала про відкриття провадження у справі № 916/808/24 була постановлена ще 12.03.2024, позивач був обізнаний про оскарження правочину щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна.
Посилання позивача на той факт, що на момент укладення Договору зберігання його сторони не знали і не могли знати, що у майбутньому Верховний Суд скасує рішення судів попередніх інстанцій у справі №916/808/24, суд оцінює критично, сторона, яка не згодна з рішенням суду першої та/або апеляційної інстанцій має право оскаржити його до суду касаційної інстанцію. З наведеного вбачається, що визначені позивачем в якості підстав укладання додаткової угоди обставини не були раптовими і непередбачуваними для позивача, оскільки останній знав про можливість виникнення цих обставини (позивач був учасником справи №916/808/24) і міг взяти їх до уваги в момент укладення договору.
Щодо посилань позивача на той факт, що виконання договору в частині подальшої експлуатації складу неминуче призведе до істотного зменшення можливостей ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ” вільно користуватись об`єктом оренди, що може стати підставою для пропорційного зменшення розміру орендної плати суд зазначає, що можливе зменшення надходжень по орендній платі не стосується інтересів Позивача та Відповідача за Договором про надання послуг публічного зберігання №КД-22228 від 30.04.2024, оскільки ТОВ “Одеський портовий оператор” не є учасником цих відносин та інтереси останнього за Договором зберігання не співвідносяться з розміром надходжень за договором оренди, а платежі ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ” за договором оренди не можуть вважатись тим, на що Державне підприємство “Одеський морський торговельний порт” розраховувало при укладенні Договору про надання послуг публічного зберігання №КД-22228 від 30.04.2024р. Більш того, суд зазначає, що відповідні посилання позивача жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. 
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні Договору, не доведено наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, які є підставою для зміни договору, у зв`язку з істотною зміною обставин.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт”, в якій останнє просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/2408/25 від 06.10.2025 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ДП “Одеський порт” у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги ДП «Одеський морський торговельний порт» зазначає, що суд першої інстанції не врахував презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). На момент укладення договору зберігання № КД-22228 від 30.04.2024 одностороння відмова від оренди була чинною, не визнаною недійсною, а її правомірність підтверджувалася рішеннями судів двох інстанцій у справі № 916/808/24. Отже, сторони мали законні підстави виходити з того, що поновлення оренди з третьою особою не відбудеться.
Скаржник наголошує, що зміна обставин (скасування розірвання оренди Верховним Судом) зумовлена причинами, які порт не міг усунути, попри всю обачність. Подальше виконання умов договору зберігання щодо складу інв. № 057000 прямо порушує майнові права законного орендаря - ТОВ «ЗПК «ІНЗЕРНОЕКСПОРТ», а ризик таких радикальних змін у правовому статусі майна не може покладатися виключно на балансоутримувача.
На думку апелянта, у справі наявні всі чотири умови, передбачені ч. 2 ст. 652 ЦК України для зміни договору. Задоволення позову є єдиним ефективним способом захисту прав Позивача, що дозволить відновити нормальні договірні відносини з орендарем та забезпечити отримання орендної плати. Відмова суду у зміні договору за фактичної неможливості його виконання суперечить принципам справедливості та об`єктивної виправданості судового захисту.
ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» у письмових поясненнях наголошує, що після ухвалення постанови Верховного Суду від 11.03.2025 у справі № 916/808/24 майно, яке є предметом договору зберігання, перебуває в оренді іншої особи – ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт»; чинна редакція договору зберігання КД-22228 прямо суперечить відновленню прав оренди; подальше виконання договору у первісному вигляді юридично неможливе. Існуючий договір зберігання не узгоджується з відновленими орендними правами, а тому виключення пункту 2.4 додатковою угодою №4 є необхідним та таким, що відповідає інтересам як позивача, так і орендаря.
Від ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» також надійшла заява про розгляд даної справи без його участі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2408/25, призначено дану справу до розгляду на 03.02.2026 об 11:30.
Про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені належним чином, однак не скористалися своїм правом участі у ньому.
Приймаючи до уваги, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, а частиною дванадцятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників учасників справи.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09 жовтня 2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області, на даний час Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (надалі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Зерновий перевантажний комплекс “Інзерноекспорт” (надалі - Орендар) було укладено договір № ДФ-89 обліковий номер 20984091092 нерухомого майна (надалі - Договір оренди), що належить до державної власності, а саме: нежитлові приміщення одноповерхової будівлі складу для зберігання зерна (інв. № 057000), площею 3 221,70 кв. м., та нежитлові приміщення триповерхової виробничо – адміністративної будівлі (інв. № 057001), площею 1 147,80 кв. м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Гефта, 3/2 (надалі - Об`єкт оренди). 
В подальшому, як зазначає позивач, до Договору оренди неодноразово були внесені зміни та доповнення відповідними договорами. Зокрема ними було визначено розмір орендної плати за користування Об`єктом оренди та строк дії Договору оренди до 11.11.2024. За даним Договором оренди ДП “Одеський порт” є балансоутримувачем. 
08.02.2024 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях надіслало на адресу ТОВ "ЗПК "Інзерноекспорт" Повідомлення №11-07-00516, в якому із посиланням на порушення Орендарем умов Договору оренди в частині несплати орендної плати до Державного бюджету України та на наявність заборгованості перед державним бюджетом України у розмірі 520383,58 грн, що виникла більше ніж за три місяці, а також на приписи ст. 782 ЦК України, повідомило про відмову від Договору оренди №ДФ-89 від 09.10.2006 та запропонувало протягом трьох робочих днів з дня отримання Повідомлення повернути Балансоутримувачу державне нерухоме майно, що було об`єктом оренди за договором, підписати акти приймання-передачі (повернення) майна та повернути РВ ФДМУ підписані в трьох екземплярах акти. 
У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт", в якому просило визнати недійсним правочин РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, оформлений повідомленням від 08.02.2024 № 11-07-00516, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 09.10.2006 № ДФ-89, укладеного між ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" та РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, та визнати відсутнім права вимоги ДП "Одеський морський торговельний порт" до ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" щодо повернення з оренди нерухомого майна відповідно до договору оренди від 09.10.2006 № ДФ-89 на підставі листа РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях від 19.02.2024 № 11-06-00692.
Позовні вимоги ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" обґрунтовані тим, що одностороння відмова РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях від договору оренди від 09.10.2006 № ДФ-89 є недійсною, оскільки в орендодавця відсутнє право на одностороннє розірвання договору в позасудовому порядку. Крім того, на думку ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт", посилання РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях на приписи статті 782 Цивільного кодексу України в якості підстав для припинення договору оренди від 09.10.2006 № ДФ-89 є безпідставними, оскільки вони суперечать нормам чинного законодавства України та умовам зазначеного договору оренди нерухомого майна. З урахуванням викладеного позивач зазначав, що визнання недійсним правочину РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях щодо односторонньої відмови від договору оренди від 09.10.2006 № ДФ-89, укладеного між ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" та РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, матиме прямим наслідком поновлення прав ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" як орендаря, а визнання відсутнім права вимоги ДП "Одеський морський торговельний порт" до ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" щодо повернення з оренди нерухомого майна відповідно до наведеного договору оренди нерухомого майна матиме прямим наслідком недопущення протиправного вилучення у позивача орендованого майна на підставі діючого договору.
У березні 2024 року ДП "Одеський морський торговельний порт" звернулося до Господарського суду Одеської області із зустрічним позовом до ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт", в якому просило зобов`язати ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" повернути ДП "Одеський морський торговельний порт" нежитлові приміщення за договором оренди від 09.10.2006 № ДФ-89 та стягнути з ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" на користь ДП "Одеський морський торговельний порт" 492 601,55 грн, з яких: 187 234,70 грн – пеня, 18 411,55 грн – 3 % річних, 286 955,30 грн – штраф. 
Зустрічні позовні вимоги ДП "Одеський морський торговельний порт" обґрунтовані систематичним порушенням ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" умов договору оренди від 09.10.2006 № ДФ-89 у частині своєчасної оплати орендних платежів. Оскільки ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" систематично порушувало умови зазначеного договору оренди від 09.10.2006 № ДФ-89, то РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях надіслало ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" повідомлення від 08.02.2024 № 11-07-00516 про відмову від договору оренди від 09.10.2006 № ДФ-89 у порядку, передбаченому статтею 782 Цивільного кодексу України, яке орендар отримав 12.02.2024. З урахуванням викладеного ДП "Одеський морський торговельний порт" вважало, що договір оренди від 09.10.2006 №ДФ-89 є розірваним з моменту отримання ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" повідомлення від 08.02.2024 № 11-07-00516 (12.02.2024). Оскільки, на думку ДП "Одеський морський торговельний порт", договір оренди від 09.10.2006 № ДФ-89 є розірваним із 12.02.2024, то ДП "Одеський морський торговельний порт" зазначало про наявність правових підстав для зобов`язання ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" повернути орендоване державне майно його балансоутримувачу, чого зроблено не було. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2024, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі № 916/808/24, відмовлено в задоволенні позову ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт". Зустрічний позов ДП "Одеський морський торговельний порт" задоволено частково. Вирішено стягнути з ТОВ "Зерновий перевантажний комплекс "Інзерноекспорт" на користь ДП "Одеський морський торговельний порт" пеню в розмірі 187 234,70 грн, 3% річних у розмірі 18 411,55 грн, штраф у розмірі 286 955,30 грн. В іншій частині зустрічного позову ДП "Одеський морський торговельний порт" відмовлено.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі №916/808/24 було встановлено, що Повідомлення було отримано Орандарем 12.02.2024. З цього моменту вважалось, що Договір оренди є розірваним, а тому в силу приписів закону ТОВ "ЗПК "Інзерноекспорт" зобов`язаний повернути орендоване державне майно його балансоутримувачу. 
В подальшому 30.04.2024 року між Держаним підприємством “Одеський морський торговельний порт” (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Одеський портовий оператор” (Замовник) було укладено договір про надання послуг публічного зберігання №22228 (далі – Договір). 
Згідно з пунктом 1.1. Договору, Виконавець зобов`язується, в порядку і на умовах цього Договору, за письмовими заявками Замовника, надавати послуги з публічного зберігання вантажів (надалі – Послуги) на вільних відкритих та закритих складських територіях Виконавця, а Замовник зобов`язується оплачувати надані Послуги на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором, відповідно до чинних тарифів Виконавця.
Відповідно до п. 1.5. Договору, місце надання послуг: вільні відкриті та закриті складські території Виконавця, на яких можливо здійснювати зберігання вантажів. 
Згідно п. 1.6. Договору, надання всіх послуг за цим Договором, що заявлені Замовником, виконуються Виконавцем в межах можливостей Виконавця щодо наявності вільних складських площ для надання Послуг. 
Згідно Додаткової угоди №3 від 10.03.2025 року до Договору дію Договору продовжено до 31.12.2025 року. 
Пунктом 2.4 Договору передбачено, що сторони погодили що при наданні послуг за Договором, для зберігання вантажів у критих складських площах інв. № 057000 встановлюється зобов`язання Замовника щодо гарантованого завантаження ним Складу інв. № 057000 вантажем, а саме, площею щонайменше 2800 м2 на добу протягом 30 днів фактичного зберігання вантажу. Перебіг строку зберігання вантажу розпочинається з моменту завезення вантажу на Склад та оформлення приймальних Актів. У разі невиконання Замовником цієї умови та завантаження Складу інв. № 057000 на меншу площу, Замовник зобов`язується здійснювати оплату за Послуги, вартість яких буде обчислюватись з розрахунку площі завантаження 2800 м2 на добу за 30 днів зберігання вантажу згідно чинних тарифів Виконавця.
Позивач зазначає, що на момент подачі позову на зберіганні у критих складських площах інв. № 057000 перебуває вантаж Відповідача, що підтверджується актами надання послуг.
Водночас, 11 березня 2025 року Верховний Суд ухвалив постанову по справі № 916/808/24, згідно якої було скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції та задоволено позов ТОВ “ЗНК “НЗЕРНОЕКСПОРТ” про визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням № 11-07-00516 від 08.02.2024 року, щодо односторонньої відмови від Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за № ДФ-89, обліковий номер № 20984091092, укладеного між РВ ФДМУ та ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ”. 
За посиланнями позивача, наслідком визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях щодо односторонньої відмови від Договору оренди є поновлення прав ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ” як Орендаря, зокрема, щодо критого складу на причалі №43 літ. “Ю” (інв. № 057000), загальною площею 3221,70 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2. 
Позивач вказує, що неодноразово листами від 17.03.2025 № 179/41/73, від 14.05.2025 №369/41/73, від 13.06.2025 №482/41/73 повідомляв Відповідача щодо вимоги невідкладно звільнити від наявного вантажу критий склад на причалі №43 літ. “Ю”, інв. № 057000, загальною площею 3221,70 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2. 
Крім того, у відповідних зверненнях позивач просив відповідача вести зміни до Договору про надання послуг публічного зберігання від 30.04.2024р. №КБ-22228, шляхом укладання відповідної додаткової угоди про виключення закритої складської території для надання послуг, а саме Критого складу на причалі №43 літ. “Ю” (ін. 057000) із договору про надання послуг. 
Проте відповідні звернення позивача були залишені відповідачем буз відповіді та задоволення, додаткова угода укладена не була. 
Позиваючись на вищенаведені обставини, керуючись положеннями ч.2 ст. 652 Цивільного кодексу України, Державне підприємство “Одеський морський торговельний порт” звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом порушеного права. 
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні Договору, не доведено наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, які є підставою для зміни договору, у зв`язку з істотною зміною обставин.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.
Предметом апеляційного перегляду даної справи є немайнова вимога Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський портовий оператор” про визнання додаткової угоди №4 до договору про надання послуг публічного зберігання № КД-22228 від 30.04.2024 укладеною.
Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтями 651, 652 ЦК України, де за загальним правилом, викладеним в частинах перших цих статей, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).
Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.
Зміна або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин регулюється приписами статті 652 ЦК України, згідно з частиною першою якої у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Відповідно до статті 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (частина друга).
Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта).
З наведеного слідує, що положення статті 652 ЦК України застосовуються як при розгляді справ, предметом спору в яких є вимоги про зміну правочину, так і при подачі позову з вимогами про його розірвання.
Норма статті 652 ЦК України є універсальною, а її правозастосування - сталим та послідовним у судовій практиці, що підтверджується, зокрема змістом постанов Великої Палати Верховного Суду у справах №910/15484/17, №363/1834/17, Верховного Суду у справах №910/13557/21, №910/17639/21, № 920/475/23.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду у наведених справах при укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися.
Укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (припис абзацу 2 частини першої статті 652 ЦК України).
Істотна зміна обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, має бути не наслідком поведінки сторін, а бути зовнішньою щодо юридичного зв`язку між ними.
Позивач свій позов обґрунтовує тим, що 09 жовтня 2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» було укладено договір оренди № ДФ-89 щодо державного майна за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Гефта, 3/2. Об`єктом оренди стали склад (інв. № 057000) та адміністративна будівля (інв. № 057001), балансоутримувачем яких є ДП «Одеський порт». 
У лютому 2024 року Орендодавець заявив про розірвання цього договору у зв`язку із наявною заборгованістю. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2024 у справі № 916/808/24 було встановлено, що повідомлення про одностороннє розірвання договору було отримано Орандарем 12.02.2024. З цього моменту вважалось, що Договір оренди є розірваним, а тому в силу приписів закону ТОВ "ЗПК "Інзерноекспорт" зобов`язаний повернути орендоване державне майно його балансоутримувачу, що давало підстави вважати майно повернутим у розпорядження порту.
Вважаючи майно вільним, 30.04.2024 ДП «Одеський морський торговельний порт» уклало з ТОВ «Одеський портовий оператор» договір № 22228 про надання послуг зберігання вантажів. Зокрема, пункт 2.4 цього договору зобов`язав Замовника гарантовано завантажувати склад інв. №057000 площею не менше 2800 мІ. 
Проте постановою Верховного Суду від 11.03.2025 у справі №916/808/24 скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції та задоволено позов ТОВ “ЗНК “НЗЕРНОЕКСПОРТ” про визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформленого повідомленням № 11-07-00516 від 08.02.2024 року, щодо односторонньої відмови від Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року за № ДФ-89, обліковий номер № 20984091092, укладеного між РВ ФДМУ та ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ”.
Позивач зазначає, що після ухвалення постанови у справі № 916/808/24 він неодноразово (листами від 17.03.2025, 14.05.2025 та 13.06.2025) вимагав від відповідача звільнити склад та підписати додаткову угоду про виключення цього об`єкта з договору зберігання. Оскільки склад фактично повернувся у володіння попереднього орендаря за рішенням суду, ДП «Одеський порт» втратило можливість надавати його для зберігання вантажів іншим особам.
Позивач наголошує, що обставиною, на підставі якою він просить внести зміни до Договору зберігання є ухвалення Верховним Судом постанови від 11 березня 2025 року у справі № 916/808/24. Правовим наслідком є поновлення прав ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ” як Орендаря, зокрема, щодо критого складу на причалі № 43 літ. “Ю” (інв. № 057000), загальною площею 3221,70 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2.
При цьому як вказує позивач, на момент укладання договору про надання послуг публічного зберігання від 30.04.2024р. №КБ-22228 сторони не знали і не могли знати, що у майбутньому Верховний Суд скасує рішення судів попередніх інстанцій у справі № 916/808/24.
Із викладених обставин, як зазначає позивач, Склад інв. № 057000 не може вважатись “вільним” у розумінні Договору, тому до Договору слід внести зміни – виключити умови, які стосуються Складу інв. № 057000, а саме п.2.4 Договору.
В апеляційній скарзі ДП «Одеський морський торговельний порт» зазначає, що на момент укладення договору зберігання № КД-22228 від 30.04.2024 одностороння відмова від оренди була чинною, не визнаною недійсною, а її правомірність підтверджувалася рішеннями судів двох інстанцій у справі № 916/808/24. Отже, сторони мали законні підстави виходити з того, що поновлення оренди з третьою особою не відбудеться.
Скаржник наголошує, що зміна обставин (скасування розірвання оренди Верховним Судом) зумовлена причинами, які порт не міг усунути, попри всю обачність. Подальше виконання умов договору зберігання щодо складу інв. № 057000 прямо порушує майнові права законного орендаря - ТОВ «ЗПК «ІНЗЕРНОЕКСПОРТ», а ризик таких радикальних змін у правовому статусі майна не може покладатися виключно на балансоутримувача.
На думку апелянта, у справі наявні всі чотири умови, передбачені ч. 2 ст. 652 ЦК України для зміни договору. Задоволення позову є єдиним ефективним способом захисту прав Позивача, що дозволить відновити нормальні договірні відносини з орендарем та забезпечити отримання орендної плати. 
У контексті доводів апеляційної скарги Суд зазначає, що застосування статті 652 ЦК України є відображенням у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд, існування одночасно чотирьох умов достатніх для внесення змін до договору, які відповідно до частини другої статті 652 ЦК України є необхідними для встановлення ускладнень у виконанні правочину, вимагає з`ясування судом змісту кожної окремо взятої умови.
Зокрема, першою умовою є умова про те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Відповідно до цієї умови події, що нібито викликали ускладнення у виконанні договору і які можна назвати "істотною зміною обставин", повинні мати місце або стати відомими заінтересованій стороні після укладення договору. Названа умова є відсутньою якщо буде встановлено, що заінтересована у розірванні/зміні умов договору сторона знала про ці події і могла взяти їх до уваги в момент укладення договору, а не легковажно ігнорувати їх. Легковажно проігноровані події, які й створили ускладнення, або іншими словами "істотну зміну обставин", роблять неможливим для сторони, яка заінтересована розірвати або змінити договір, покладатися на ускладнення.
Друга умова - це умова про те, що зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення за всієї турботливості та обачності, які від неї вимагалися. Зазначена умова, з одного боку, вказує на характер причин, які зумовили зміну обставин, з іншого - передбачає оцінку поведінки заінтересованої сторони: чи могла вона усунути зазначені причини. Згідно з вимогами добросовісності виконання зобов`язань кожна зі сторін договору повинна вживати заходів щодо досягнення мети зобов`язання; вчиняти дії, направлені на полегшення виконання зобов`язання та уникати вчинення дій, які можуть обтяжити виконання зобов`язанням чи взагалі унеможливити його; не допускати порушення прав іншої сторони тощо. Тобто сторони мають докладати усіх зусиль для належного виконання договірного зобов`язання. Для відповідного обґрунтування вказаної умови суду необхідно належним чином проаналізувати умови укладеного сторонами договору та встановити належним чином обставини, які свідчили б про те, що сторона договору дійсно не може усунути обставин, які для неї істотно змінилися.
Третьою необхідною умовою є умова, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Для встановлення цієї умови слід довести порушення еквівалентності у відносинах сторін. Майнові інтереси сторін мають перебувати в збалансованому стані. Виконання договору за істотної зміни обставин може призвести до порушення цього балансу. При цьому фактор порушення співвідношення майнових інтересів сторін виступає не як суб`єктивний, а як об`єктивний критерій, фіксація якого здійснюється на підставі не стільки оцінки самими сторонами договору балансу своїх інтересів, скільки комплексного аналізу судом питання адекватності такої оцінки в умовах, що склалися.
Четвертою необхідною умовою є умова про те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин не обов`язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може випливати із самого характеру та змісту зобов`язання.
Саме позивач при зверненні до суду з вимогами про розірвання договору насамперед повинен довести факт наявності передбачених чинним законодавством підстав для його розірвання. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/5110/17, від 23.07.2019 у справі № 910/13249/17, від 01.08.2020 у справі № 910/16784/20.
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87-89 постанови від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 зазначила, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані обставини, що виникають після укладення договору, істотно порушують баланс інтересів сторін і суттєво знижують для кожної з них очікуваний результат договору. Право змінити чи розірвати договір у разі істотної зміни обставин, які були визначальними на час його укладення, направлене на захист сторін договору від настання ще більш несприятливих наслідків, пов`язаних із подальшим його виконанням за існування обставин, що відповідають характеристикам, визначеним у статті 652 ЦК України. За загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, його можна змінити чи розірвати за згодою сторін. Можливість такої зміни або розірвання може бути обмежена, коли інше передбачає договір або випливає із суті зобов`язання (абзац 1 частини першої статті 651 ЦК України). В абзаці 2 частини першої статті 652 ЦК України встановлено критерій, за яким для зміни чи розірвання договору на підставі цієї статті обставини, якими, укладаючи його, керувалися сторони, мають змінитися настільки, що, якби останні могли це передбачити, то б узагалі не уклали договір чи уклали б його на інших умовах. За відсутності істотної зміни обставин, зокрема за незначної їх зміни або за виникнення труднощів у виконанні договору, які сторони могли розумно передбачити, на підставі статті 652 ЦК України договір не можна змінити ні за згодою сторін, ні за рішенням суду.
Так, як зазначалося вище, звертаючись до суду із відповідним позовом, позивач посилався на виникнення істотної обставини, яка, на його думку, не існувала на момент укладення Договору про надання послуг публічного зберігання №КД-22228 від 30.04.2024р., а саме – ухвалення Верховним Судом постанови від 11.03.2025 у справі №916/808/24, якою було скасовано рішення судів попередніх інстанцій та задоволено позов ТОВ “ЗНК “НЗЕРНОЕКСПОРТ” про визнання недійсним правочину Регіонального відділення Фонду державного майна України, оформленого повідомленням №11-07-00516 від 08.02.2024 року щодо односторонньої відмови від Договору оренди №ДФ-89. Наслідком такого судового рішення стало поновлення прав ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ” як орендаря, зокрема щодо критого складу (інв. №057000), площею 3221,70 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Гефта, 3/2.
Разом із тим, як встановлено судом першої інстанції, застосування положень статті 652 ЦК України можливе виключно за умови доведення наявності одночасно чотирьох умов, передбачених частиною другою цієї статті. При цьому, як неодноразово наголошував Верховний Суд, існування таких умов вимагає з`ясування судом змісту кожної окремо взятої умови, оскільки застосування статті 652 ЦК України є проявом справедливості, добросовісності та розумності у договірних правовідносинах, зважаючи на можливість впливу непередбачуваних факторів, що істотно змінюють умови виконання договору.
Судова колегія виходить з того, що першою умовою є встановлення того, що на момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Події, які вважаються істотною зміною обставин, повинні мати місце або стати відомими заінтересованій стороні вже після укладення договору. Натомість ця умова є відсутньою, якщо буде встановлено, що сторона знала про такі події та могла взяти їх до уваги, але легковажно їх проігнорувала.
Поряд із цим, Договір про надання послуг публічного зберігання №КД-22228, внесення змін до якого шляхом укладання додаткової угоди №4 просить позивач, було укладено 30.04.2024р.
При цьому на момент укладення відповідного договору Господарським судом Одеської області вже було відкрито провадження у справі №916/808/24 за позовом ТОВ “Зерновий перевантажний комплекс “Інзерноекспорт” про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договору оренди №ДФ-89 та про визнання відсутнім права вимоги порту щодо повернення майна (ухвала про відкриття провадження була постановлена судом 12.03.2024). Позивач у цій справі також брав участь у справі №916/808/24.
Таким чином, як слушно зауважив суд першої інстанції, на момент укладення Договору зберігання позивач був обізнаний про наявність судового спору щодо правового статусу об`єкта, а також про можливість скасування правочину щодо розірвання оренди, що могло спричинити поновлення прав попереднього орендаря.
Посилання позивача на те, що сторони не знали і не могли знати про майбутнє скасування рішень у касаційному порядку, судова колегія оцінює критично, адже відповідно до процесуального закону сторона, яка не погоджується з рішенням суду, має право на його касаційне оскарження, а суд касаційної інстанції наділений повноваженнями скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення (п.3 ч.1 ст.308 ГПК України). 
Отже, обставини, визначені позивачем як підстава для зміни договору, не були раптовими чи непередбачуваними, оскільки на момент укладення спірного договору вони вже існували та були відомі позивачу як учаснику справи №916/808/24, а тому він, як заінтересована сторона, мав можливість і повинен був врахувати їх під час погодження умов договору. 
За таких умов зазначені події не можуть розцінюватися як непередбачувані фактори, з якими закон пов`язує можливість застосування статті 652 ЦК України.
Суд також звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю та повагою інтересів іншої сторони договору.
Водночас відповідно до статей 42, 44 ГК України підприємництво є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі самостійного формування програми діяльності, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.
У разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, а тому суб`єкт господарювання самостійно оцінює ймовірність настання несприятливих наслідків та приймає рішення щодо вчинення або утримання від певних дій. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/15484/17.
Наведені норми дають підстави для висновку, що фактично суб`єкт господарювання, здійснюючи господарську діяльність, приймає як сприятливі, так і несприятливі наслідки такої діяльності, а тому, підписуючи договір, має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо можливих наслідків вчинюваних дій.
Суд наголошує, що внесення змін до договору за рішенням суду є виключною мірою, яка пов`язана з втручанням суду в свободу договору, господарську діяльність сторін, і таке втручання може відбуватися лише у разі виникнення значного і вочевидь несправедливого дисбалансу між інтересами сторін внаслідок зміни обставин.
При цьому означені позивачем обставини станом на час укладення правочину мали загальний характер для обох сторін договору, а отже є комерційними ризиками сторін та повною мірою стосуються обох сторін Договору, а не лише позивача, тому не можуть бути віднесені до обставин, якими сторони керувалися при укладенні спірного договору і виходили, що вони не настануть.
Отже, у спірних відносинах відсутня умова про те, що в момент укладення Договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане.
Щодо доводів позивача про те, що подальше виконання договору в частині експлуатації складу неминуче призведе до обмеження можливостей ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ” користуватись об`єктом оренди та може спричинити зменшення орендної плати (ст.762 ЦК України), суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що такі наслідки не стосуються майнових інтересів сторін саме за договором зберігання, оскільки ТОВ “Одеський портовий оператор” не є учасником орендних правовідносин, а платежі ТОВ “ЗПК “ІНЗЕРНОЕКСПОРТ” за договором оренди не можуть вважатись тим, на що Державне підприємство “Одеський морський торговельний порт” розраховувало при укладенні Договору про надання послуг публічного зберігання №КД-22228 від 30.04.2024р. При цьому відповідні посилання позивача жодними належними та допустимими доказами не підтверджено.
За відсутності істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при вчиненні правочину, не можна змінити договір за рішенням суду. Наведене у сукупності є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові (Постанова Верховного Суду від 25.03.2025 у справі № 910/6422/24).
Встановивши наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов заснованого на вимогах закону висновку про те, що позивач не довів наявності підстав для внесення змін до договору, передбачених нормами матеріального права.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено існування одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, які є необхідними для зміни договору у зв`язку з істотною зміною обставин, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2408/25.
За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеська обласна енергопостачальна компанія” на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2408/25 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” на рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2408/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 у справі №916/2408/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 09.02.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська