ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2026 року   Справа № 902/101/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Мельник О.В. ,  суддя Петухов М.Г. 

секретар судового засідання Кужель Є.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року по справі №902/101/25 (суддя Яремчук Ю.О.)
час та місце постановлення рішення: 23 вересня 2025 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; повний текст рішення виготовлено 3 жовтня 2025 року
за позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури
до Відповідача 1 Літинської селищної ради
Відповідача 2 Фізичної особи-підприємця Сабашука Володимира Васильовича
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та про встановлення особистого сервітуту, зобов`язання повернути земельну ділянку
за участю представників:
від Прокурора - Безпалов А.В.; від Відповідача 1 - не з`явився; від Відповідача 2 - Попадюк І.В..

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури (надалі – Прокурор) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Літинської селищної ради (надалі – Відповідач 1) та Фізичної особи-підприємця Сабашука Володимира Васильовича (надалі – Відповідач 2) про:
· визнання незаконним та скасувати рішення Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області № 348 від 22 березня 2018 року «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з Відповідачем 2 договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації;
·  визнання недійсним договору про встановлення особистого сервітуту №1 від 3 квітня 2018 року, укладеного між Селищенською сільською радою та Відповідачем 2 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614, розташованої по вул. Центральна, с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області (надалі – Договір; том 1, а.с. 24-25); 
· зобов`язання Відповідача 2 повернути земельну ділянку площею 0,1930 Га, з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614, розташовану по вул. Центральній в с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області у стані, в якому вона була одержана, Відповідачу 1.
В обґрунтування своїх позовних вимог Прокурор посилається на те, що спірну земельну ділянку надано за рішенням селищної ради № 348 від 22 березня 2018 «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з Відповідачем 2 договору про встановлення особистого сервітуту для здійснення підприємницької діяльності в порушення вимог законодавства, зокрема, порядку та підстав надання земельних ділянок, без проведення земельних торгів. Прокурор зазначає, що земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту, роблячи при цьому висновок, що на підставі вимог статтей 98, 99 Земельного кодексу України, статті 401 Цивільного кодексу України Відповідач 2 не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки, та вказуючи на відсутність доказів того, що потреби суб`єкта господарювання, а саме здійснення підприємницької діяльності не могли бути задоволені іншим способом. Прокурор вказав, що враховуючи категорію та цільове призначення спірної земельної ділянки, мету укладення спірного договору, а також його оплатний характер, між сторонами договору склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для здійснення підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у статті 1 Закону України «Про оренду землі». З позиції Прокурора в даному випадку  право земельного сервітуту було підмінено правом оренди земельної ділянки, яке відповідно до частини 2 статті 124 та частини 1 статті 134 Земельного кодексу України набувається на конкурентних засадах за результатами земельних торгів, з огляду на що вважає, що вказаний правочин суперечать вимогам закону, тому є підстави для визнання його недійсним та повернення земельної ділянки селищній територіальній громаді в особі Відповідача 1.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Суд констатував при цьому, що вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувача земельної ділянки.
Крім того, приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення спірного договору Відповідач 2 є володільцем сусідньої земельної ділянки (кадастровий номер 0522486200:04:001:0043), на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна - кафе-готель «Корона» вул. Центральна, с. Селище Вінницького району, Вінницької області, що не заперечується сторонами, що відповідно до якого об`єктом особистого строкового сервітуту є територія по вул. Центральна, с. Селище, Вінницького району, Вінницької області. З даного суд виснував, що Відповідач 2 як власник суміжної земельної ділянки має право на укладення оспорюваного Прокурором Договору про встановлення особистого строкового сервітуту і він відповідно не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом, оскільки на суміжній земельній ділянці розміщено нежитлову споруду кафе-готель «Корона» для здійснення підприємницької діяльності, та вказавши, що земельна ділянка площею 0,1930 Га, кадастровий номер 0522486200:04:001:0614, на яку встановлено особистий строковий сервітут відведена для підприємницької діяльності на право розміщення та обслуговування тимчасових споруд.
Суд першої інстанції виснував, що з аналізу норм Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінрегіонбуду України № 244, а також норм Земельного та Цивільного кодексів України, враховуючи те, що відсутність документа на землекористування не є підставою для відмови у видачі паспорта прив`язки і, відповідно до пункту 2.20 Порядку, встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки, беручи до уваги заборону вимагати інші, крім визначених Порядком, документи і погодження - складається ситуація передбачена статтею 401 Цивільного кодексу України і під встановленою тимчасовою спорудою іншого способу врегулювання земельних відносин крім встановлення сервітуту, визначеного пунктом «в» статті 99 Земельного кодексу України в редакції Закону України № 191-VІІІ від 12 лютого 2015 року, чинним законодавством України не передбачено, що свідчить про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на підставність укладення Договору.
Місцевий господарський суд також зауважив, що як слідує із матеріалів справи між Літинською селищною радою (Власником) та Відповідачем 2 (Сервітуарієм) не виникали розбіжності щодо умов зміни, припинення чи дострокового розірвання даного Договору як і не виникало питання звернення до суду, оскільки на даний час відсутній спір. Суд констатував, що протягом періоду використання земельної ділянки відповідно Договору особистого сервітуту до Селищенської сільської ради щодо оформлення інших речових прав (оренда, суперфіцій, емфітензісу та щодо викупу у приватну власність) на дану земельну ділянку, заяв не надходило. Зауважив, що відповідно до довідки про рух коштів бюджету Позивачу з 1 січня 2020 року по 17 лютого 2025 року Відповідач 2 систематично вносить плату за сервітутне користування і заборгованості по сплаті немає. Відтак, суд першої інстанції виснував, що укладений між Відповідачами договір не є удаваним правочином в розумінні статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки Відповідачі 1 та 2 його виконують з дотриманням вимог чинного законодавства, та вирішив, що підстави для визнання його недійсним відсутні.
При цьому місцевий господарський суд дійшов висновку, що у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог Прокурора щодо визнання незаконним та скасування рішення Селищенської сільської ряди Літинського району Вінницької області № 348 від 22 березня 2018 року «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з Відповідачем 2 Договору, визнання недійсним Договору про встановлення особистого сервітуту - позовна вимога Прокурора щодо зобов`язання Відповідача 2 повернути земельну ділянку, площею 0,1930 Га, з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614, розташовану по вул. Центральній в с. Селище, Літинської територіальної громади Вінницького району, Вінницької області, у стані в якому вона була одержана, Літинській селищній територіальній громаді в особі Відповідача 1 - задоволенню не підлягає.
Поряд з тим, визначаючись щодо наявності підстав представництва Прокурором суд першої інстанції виснував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року в справі №903/129/18 зазначила, що сам факт незвернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з цим вважає, що у Прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. З позиції місцевого господарського суду Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Констатував, що якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Суд першої інстанції виснував, що такому повідомленню передувало ряд запитів окружної прокуратури на отримання інформації з метою з`ясування наявності підстав для представництва інтересів держави в суді.

Прокурор не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 218-228), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Прокурор звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції не надано мотивованої оцінки аргументам, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, зокрема: використання спірної ділянки для підприємницької діяльності, що не відповідає правовій природі земельного сервітуту і меті його надання, підтвердженням чого є зміст самого договору сервітуту та наявність на ділянці альтанок, бесідок, мангалів, фотозони (а не розміщення гаражних боксів, дровника чи стоянки, як стверджував у відзиві відповідач); відсутності жодних обмежень, які свідчили б про неможливість використання Відповідачем 2 власної ділянки з цільовим призначенням для «будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування» без обтяження сервітутом спірної ділянки комунальної власності; укладення договору особистого сервітуту, який за своїми ознаками відповідає договору оренди, з метою уникнення передачі спірної ділянки в користування на конкурсній основі. 
Окрім цього, Прокурор у поданій апеляційній скарзі вказав, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано оцінку ряду доказів, зокрема: оскаржуваному рішенню колишньої Селищанської сільської ради № 348 від 22 березня 2018 року, яким затверджено технічну документацію з поділу земельних ділянок і передано Відповідачу 2 спірну ділянку на умовах особистого сервітуту; заяві Відповідача 2 від 14 березня 2018 року на адресу Селищанської сільської ради в якій він просить лише затвердити документацію щодо поділу ділянок, а не про передачу спірної ділянки в користування на умовах сервітуту; відповіді на відзив ФОП Сабашука В.В., до якого надані фотокартки з відкритих джерел вебсайту кафе-готелю «Корона» та вебсервісу «Google maps», з яких вбачається, що спірна ділянка вимощена плиткою, а на ній розташовані альтанки, фотозона, бесідки для здійснення підприємницької діяльності; схематичного розташування спірної ділянки з вебсервісу «kadastr.live», а також розташованої поруч ділянки Відповідача 2, яка за площею більша за ділянку Відповідача 2 в 1,33 рази.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 3 листопада 2025 року (том 2, а.с. 241) відкрито апеляційне провадження у справі № 902/101/25 за апеляційною скаргою Прокурора. Запропоновано сторонам по справі протягом 7 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив. 
14 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» від Відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу Прокурора, в котрому Відповідач 2 просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач 2 вказав, що особистий сервітут за Договором належить Відповідачу 2, який є власником сусідньої земельної ділянки, що відповідає положенням частина 2 статті 401 Цивільного кодексу України. Звертає увагу, що спірна земельна ділянка межує (від В до А згідно умовних позначень до Кадастрового плану, який додається) із земельною ділянкою з кадастровим номером 0522486200:04:001:0043, яка належить Відповідачу 2 на праві власності, на цій ділянці розташовані об`єкт нерухомого майна – кафе «Корона». Наголосив при цьому, що саме у вказаному об`єкті нерухомого майна (а не на спірній земельній ділянці) Відповідач 2 здійснює підприємницьку діяльність. Відповідач 2 вказав, що внаслідок особливостей рельєфу, земельна ділянка є єдиним під`їзним шляхом із західної сторони до належної Відповідачу 2 земельної ділянки та необхідна для обслуговування будівлі, благоустрою, розміщення тимчасових споруд (дровника, складу тощо) з метою здійснення підприємницької діяльності. Зазначає, що вказане підтверджується відкритими даними земельного кадастру України та Фототаблицею, а тимчасові споруди (альтанки, літні майданчики тощо) є елементом обслуговування основного об`єкта, а не самостійним бізнесом, відірваним від нього. З позиції Відповідача 2, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що такі конструкції не створюють окремого земельного користування; й не ізолюють земельну ділянку від громади; та не обмежують повноваження власника землі (Відповідача 1); та мають похідний характер від основної нерухомості. Відповідач 2 позбавлений можливості задовольнити свої потреби (зокрема в обслуговуванні об`єкт нерухомого майна – кафе «Корона», влаштування під`їзду та облаштування тимчасових споруд) окрім як встановлення особистого сервітуту земельної ділянки.
Також Відповідач 2 вказує на безпідставне представництво Прокурора у цій справі.
17 листопада 2025 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Прокурора, в котрому Відповідач 1 просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач 1 вказав, що протягом періоду використання земельної ділянки відповідно Договору особистого сервітуту до Селищенської сільської ради та в подальшому до Позивача запитів щодо оформлення інших речових прав (оренда, суперфіцій, емфітензісу та щодо викупу у приватну власність) на дану земельну ділянку, заяв не надходило. Відповідач 1 констатує, що Відповідач 2 систематично вносить плату за сервітутне користування до бюджету Літинської селищної територіальної громади, і заборгованості по сплаті немає. Відповідач 1 вказав, що не вважає даний Договір удаваним правочином, оскільки його умови сторонами виконуються з дотриманням вимог чинного законодавства, і тому на його переконання відсутні підстави для визнання його недійсним. Зазначає, що на момент укладення Договору Відповідач 2 є володільцем сусідньої земельної ділянки (кадастровий номер 0522486200:04:001:0043), на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна - кафе-готель «Корона» вул. Центральна, с. Селище Вінницького району, Вінницької області, що відповідно до якого, об`єктом особистого строкового сервітуту є територія по вул. Центральна, с. Селище Вінницького району Вінницької області. Відповідач 1 при цьому виснує, що Відповідач 2, як власник суміжної земельної ділянки, мав право на укладення оспорюваного Прокурором Договору про встановлення особистого строкового сервітуту і він відповідно не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом, оскільки на суміжній земельній ділянці розміщено нежитлову споруду - кафе-готель «Корона» для здійснення підприємницької діяльності, разом з тим земельна ділянка площею 0,1930 Га, кадастровий номер 0522486200:04:001:0614, на яку встановлено особистий строковий сервітут відведена для підприємницької діяльності на право розміщення та обслуговування тимчасових споруд.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 1 грудня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено; призначено справу № 902/101/25 до розгляду на 8 січня 2025 року об 14:00 год. (том 2, а.с. 20).
3 грудня 2025 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідача 1 надійшов лист в якому Відповідач 1 просив апеляційну скаргу Прокурора залишити без задоволення, рішення без змін та здійснювати розгляд справи без участі представника Відповідача 1 (том 2, а.с. 24).

В судове засідання від 8 січня 2025 року представник Відповідача 1 не з`явився.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду (1 грудня 2025 року) сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 Господарського процесуального кодексу України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 Господарського процесуального України). 
При цьому сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
З огляду на вказану норму процесу та описані вище обставини, а також заяву Відповідача 1 про розгляд справи без його участі, апеляційний господарський суд розглядає справу без участі представників Відповідача 1 за наявними в справі матеріалами.

В судовому засіданні від 8 січня 2025 року, Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким повністю задоволити позовні вимоги. При цьому Прокурор вказав на використання спірної ділянки для підприємницької діяльності, що не відповідає правовій природі земельного сервітуту і меті його надання, підтвердженням чого є зміст самого договору сервітуту та наявність на ділянці альтанок, бесідок, мангалів, фотозони. Також Прокурор вказав про відсутність жодних обмежень, які свідчили б про неможливість використання Відповідачем 2 власної ділянки з цільовим призначенням для «будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування» без обтяження сервітутом спірної ділянки комунальної власності. Прокурор вказав на укладення Договору особистого сервітуту, який з його позиції за своїми ознаками відповідає договору оренди, з метою уникнення передачі спірної ділянки в користування на конкурсній основі. Прокурор вказав, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано оцінку ряду доказів, зокрема: оскаржуваному рішенню колишньої Селищанської сільської ради № 348 від 22 березня 2018 року, яким затверджено технічну документацію з поділу земельних ділянок і передано Відповідачу 2 спірну ділянку на умовах особистого сервітуту; заяві Відповідача 2 від 14 березня 2018 року на адресу Селищанської ради в якій він просить лише затвердити документацію щодо поділу ділянок, а не про передачу спірної ділянки в користування на умовах сервітуту; схематичного розташування спірної ділянки з вебсервісу «kadastr.live», а також розташованої поруч ділянки Відповідача 2, яка за площею більша за ділянку Відповідача 2 в 1,33 рази.
В судовому засіданні від 8 січня 2025 року, представник Відповідача 2 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вказавши при цьому, що особистий сервітут за Договором належить Відповідачу 2, який є власником сусідньої земельної ділянки, що відповідає положенням частина 2 статті 401 Цивільного кодексу України та використовує сервітут для під`їзду та проходу без здійснення підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці. Представник Відповідач 2 вказав, що спірна земельна ділянка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером 0522486200:04:001:0043, яка належить Відповідачу 2 на праві власності, на цій ділянці розташовані об`єкт нерухомого майна – кафе «Корона», в якому Відповідач 2 здійснює підприємницьку діяльність. Також представник зазначив, що внаслідок особливостей рельєфу, земельна ділянка є єдиним під`їзним шляхом із західної сторони до належної Відповідачу 2 земельної ділянки та необхідна для обслуговування будівлі, благоустрою, розміщення тимчасових споруд з метою здійснення підприємницької діяльності, та що вказане підтверджується відкритими даними земельного кадастру України та Фототаблицею, а тимчасові споруди є елементом обслуговування основного об`єкта, а не самостійним бізнесом, відірваним від нього. Представник Відповідача 2 вказав, що такі конструкції не створюють окремого земельного користування й не ізолюють земельну ділянку від громади та не обмежують повноваження власника землі Відповідача 1 та мають похідний характер від основної нерухомості. Представник зауважив, що Відповідач 2 позбавлений можливості задовольнити свої потреби, зокрема в обслуговуванні об`єкт нерухомого майна – кафе «Корона», влаштування під`їзду та облаштування тимчасових споруд, окрім як встановлення особистого сервітуту земельної ділянки. Також представник Відповідача 2 зазначив про хибність висновків суду першої інстанції щодо представництва Прокурора в цій справі.
Заслухавши пояснення Прокурора, представника Відповідача 2, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно–західного апеляційного господарського суду доходить висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід задоволити, а оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що Селищенська сільська рада Вінницької області Літинського району розглянувши заяву Відповідача 2 на 17 сесії Селищенської сільської ради від 22 березня 2018 року прийняла рішення № 348 «Про затвердження технічної документації», яким:
· затвердила технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 0522486200:04:001:0549 площею 0,2272 Га, яка знаходиться в межах с. Селище по вул. Центральна, Ялтинського району Вінницької області на дві земельні ділянки 0,1930 Га із кадастровим номером ділянки 0522486200:04:001:0614 та 0,0342 Га із кадастровим номером ділянки 0522486200:04:001:0615, розробленої ПП «Землевпорядник»;
·  доручила сільському голові укласти з Відповідачем 2 договір про встановлення особистого сервітуту на земельну ділянку, кадастровий номер 0522486200:04:001:0614, загальною площею 0,1930 Га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в с. Селище, по вул. Центральна терміном на строк дев`ять років;
·  встановила плату за договором про встановлення особистого сервітуту в розмірі орендної плати 10 690 грн в рік, що становить 5 % від розрахунку по орендній платі від нормативної грошової оцінки;
· зобов`язала Відповідача 2 зареєструвати договір про встановлення особистого сервітуту в установленому законом порядку.
3 квітня 2018 року між Селищенською сільською радою (власником земельної ділянки) в особі сільського голови Бевза Михайла Григоровича та Відповідачем 2 укладено Договір № 1 про встановлення особистого сервітуту.
Розділом 1 Договору визначено предмет Договору, а саме, що особистий сервітут встановлюється відносно земельної ділянки: загальною площею 0,1930 Га, кадастровий номер 0522486200:04:001:0614, цільове призначення якої - землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована за адресою с. Селище, вулиця Центральна, в інтересах Сервітуарія на право розміщення та обслуговування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності площею 0,1930 Га згідно з планом меж сервітуту.
Власник (розпорядник) повинен попередити Сервітуарія про будь-які права третіх осіб на належну йому земельну ділянку, в тому числі про укладений договір оренди земельної ділянки.
У випадку, коли земельна ділянка, відносно якої встановлюється особистий сервітут, надана в оренду, то укладання цього договору можливе виключно з письмової згоди орендаря на умовах цього договору з обов`язковим попереднім внесенням змін до договору оренди.
Відповідно до пункту 3.1 Договору між сторонам погоджено, що плата за сервітутне користування вноситься у такі строки: оплатою в розмірі 10 690 грн в рік, але не більше ніж за один календарний рік на рахунок сільської ради банк ГУДКУ м. Вінниця код 04326460 МФО 802015 Селищенська сільська рада код податку 180109 рахунок 33212815700319, рахунок на момент сплати уточнюється Сервітуарієм.
Згідно підпункту 3.1.1 Договору, передача продукції та надання послуг в рахунок плати за сервітутне користування не допускається.
У відповідності до пункту 5.1 Договору, зміна умов Договору, його дострокове розірвання можливі за взаємною згодою сторін. Зміна умов Договору оформлюється додатковою угодою до Договору і підлягає державній реєстрації. У разі недосягнення згоди щодо змін умов Договору чи його дострокового розірвання спір вирішується у судовому порядку. Дострокове розірвання Договору має здійснюватись за умови письмового попередження іншої сторони за один місяць. Договір підлягає припиненню за умов і в порядку, передбачених статтею 406 Цивільного кодексу України.
Як вказує Прокурор зважаючи на те, що рішення Селищенської сільської ради в частині встановлення особистого сервітуту є незаконним, а сам Договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, звернувся до суду з позовом, з метою захисту, порушеного на його думку права територіальної громади в особі Відповідача 1, щодо визнання незаконним та скасування рішення в частині, визнанню недійсним Договору та повернення територіальній громаді спірної земельної ділянки.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу суд апеляційної інстанції наголошує, що в апеляційному порядку не оскаржено рішення суду першої інстанції в частині представництва Прокурора та подачі ним позову (Прокурором відповідні доводи не наведені).
В той же час Прокурором в резолютивній частині висвітлено прохання скасувати рішення суду першої інстанції повністю, з огляду на що та з призми задоволення апеляційної скарги Прокурора (про що зазначено вище та аргументація чого наведена лише у цій постанові) колегія суду переглядає дане судове рішення (надає свою оцінку) і представництву Прокурора у даній господарській справі. 
Тож досліджуючи підстави представництва Прокурором інтересів держави в даній справі в особі Позивача з огляду на доводи Відповідача 2 щодо недотримання прокурором вимог частин 3,4 статті 23 закону України «Про прокуратуру», колегія суду враховує, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Абзацами 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Між тим абзацами 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Системне тлумачення положень частини 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом із тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. 
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
В силу дії частин 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Позбавлення органів прокуратури права на звернення до суду в інтересах держави (суспільний інтерес) фактично унеможливлює розгляд в судовому порядку спірної ситуації щодо дотримання вимог земельного законодавства. 
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18: прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави. 
Колегія суду звертає увагу, що в силу статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. 
Місцеве самоврядування відповідно до частини 1 статті 140 Конституції України є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. 
Як визначено частиною 5 статті 16, частиною 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. 
У відповідності до пункту 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до прийняття закону про адміністративно-територіальний устрій України закінчення повноважень сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів, а також реорганізація сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів я юридичних осіб у зв`язку із змінами в адміністративно-територіально устрої України здійснюються з урахуванням, зокрема, таких положень: у день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною територіальною громадою, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України, припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, територія яких включена до території сформованої територіальної громади; сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади. 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області» затверджено, зокрема, територію Літинської територіальної громади, до складу якої увійшла і Селищенська територіальна громада, тобто новим власником спірної земельної ділянки стала Літинська територіальна громада в особі Позивача. Оскільки у даній справі Селищенська сільська рада, правонаступником якої є Позивач, будучи органом місцевого самоврядування, у даному випадку сама ж і допустила порушення вимог земельного законодавства, що виразилось у позиції Прокурора щодо прийняття незаконного рішення та укладенні незаконного договору, вона повинна виступати відповідачем у справі, що процесуально позбавляє її можливості бути позивачем. 
Що ж до наявності іншого компетентного органу, зокрема Держгеокадастру, який ніби то міг звернутися до суду для захисту інтересів держави, як вказує Відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу, то колегія суду зауважує таке.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18: «Держгеокадастр у сфері земельних відносин може виступати у двох різних правових статусах: як центральний орган виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів як суб`єкт здійснення права державної власності на землю. Обсяг повноважень Держгеокадастру (зокрема і щодо звернення до суду з тим чи іншим позовом) при захисті земельних прав може відрізнятись залежно від правового статусу Держгеокадастру у спірних правовідносинах. Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. У цьому випадку Держгеокадастр здійснює повноваження як суб`єкт здійснення права державної власності на землю. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України). При реалізації компетенції уповноваженого представника власника Держгеокадастр, як представник власника, не обмежений у виборі способів захисту порушеного права власності та має керуватись статтею 16 ЦК України та 152 ЗК України. Натомість у правовідносинах, які стосуються порушення речових прав держави чи територіальної громади на земельні ділянки, Держгеокадастр України та його територіальні органи не наділені повноваженнями власника на захист відповідного права державної або комунальної форми власності (крім земель сільськогосподарського призначення державної форми власності)».
Виходячи з обставин даної справи, Держгеокадастр у спірних правовідносинах виконує лише функції державного контролю. 
Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. 
Стаття 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" має загальний характер. Повноваження Держгеокадастру як органу виконавчої влади визначаються відповідними нормативно-правовими актами. 
Відповідно до абзацу третього статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом. 
Абзацом п`ятим статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. 
Згідно з абзацом дев`ятим статті 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. 
У відповідності до пункту 1 Положення «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» від 14 січня 2015 року № 15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. 
Пунктом 51 Положення, зокрема, встановлено що посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. 
Отже, у правовідносинах, що склались в даній справі, Держгеокадастр має виконувати функції державного контролю за використанням та охороною земель. Реалізуючи державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, Держгеокадастр повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначено дії, які має вчиняти Держгеокажастр, зокрема, у випадку виявлення невідповідності законодавству рішення, прийнятого, зокрема, органом місцевого самоврядування - вносити до цього органу відповідне клопотання. 
Водночас статтею 152 Земельного кодексу України, статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», пунктом 51 Положення визначено перелік позовів, з якими Держгеокадастр має право звертатись до суду, виконуючи функції державного контролю за використанням та охороною земель. 
Отже, органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності - у випадках, які визначені у відповідних нормативно-правових актах, що регламентують повноваження Держгеокадастру (зокрема, з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився). 
За обставин цієї справи, органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись з позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись Прокурор. 
Аналогічні правові висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18.
Положенням пункту 4 передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань: подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом; звертається до суду з позовами про визнання недійсними угод, укладених із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок державної, комунальної власності. 
З викладеного вбачається, що органи Держгеокадастру не наділені повноваженнями звертатись до суду з позовами про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, визнання недійсними договорів про встановлення особистого сервітуту та застосування наслідків такої недійсності у виді зобов`язання повернути земельну ділянку. З огляду на що Прокурор звертається в даній справі самостійно в інтересах держави.
За вказаного та зважаючи на те, що предметом дослідження у даній справі є обставини, які стосуються врахування Відповідачами вимог законодавства саме при укладенні спірного Договору, а відтак Прокурором дотримано вимоги, визначені статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" порядку звернення, що свідчить про наявність законних підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі та наділяється в ній статусом позивача.

Що ж стосується самих доводів апеляційної скарги поданої Прокурором, то колегія суду аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.
Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України унормовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За визначенням статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Згідно з частиною 1 статею 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтю 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Розглядаючи позовну вимогу Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення сесії Селищенської сільської ради №348 від 22 березня 2018 року «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з Відповідачем 2 Договору, колегією суду враховується наступне.
Відповідно до пункту «г» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. 
Статтею 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. 
У відповідності до положень статті 17-2 Земельного кодексу України, яка була доповнена у кодекс законом від 8 жовтня 2024 року адміністративний акт у сфері земельних відносим, що є підставою для виникнення речових прав на земельну ділянку, не втрачає чинності після державної реєстрації відповідного речового права і продовжує діяти протягом усього часу існування такого права. Рішення органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, їх посадових осіб, на підставі яких виникають речові права на земельні ділянки, надається дозвіл (згода) на розроблення документації із землеустрою або відмова в його (її) наданні, надається погодження або відмова у погодженні документації із землеустрою, вносяться відомості до Державного земельного кадастру (зміни до таких відомостей), надаються такі відомості (відмова в їх наданні), можуть бути визнані недійсними, протиправними виключно за рішенням суду, крім випадків, коли скасування протиправних рішень в позасудовому порядку передбачено законодавчими актами у сфері земельних відносин, а також Законом України «Про адміністративну процедуру». 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії,, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідний позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.
Наведена правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 911/714/18.
Отже, підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. 
Аналогічний правовий висновок викладено також і в постанові Верховного Суду від 5 грудня 2019 року у справі №914/73/18.
Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до статтей 152, 155 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Зважаючи на викладене, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Дослідивши оскаржуване рішення в призмі дії вищеописаних норм діючого законодавства України, колегія суддів зазначає, що підставою для винесення оскаржуваного рішення була заява Відповідача 2 про поділ земельної ділянки з кадастровим номером 0522486200:04:001:0549 на дві земельні ділянки (том 1, а.с. 23). 
Посилання ж Відповідача 2 на судову практику Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2018 року № 905/3280/16 не може братися до уваги, оскільки статтею 17-2 доповнено Земельний кодекс України 8 жовтня 2024 року, тобто після ухвалення вищевказаних рішень, а відповідно Верховний Суд не міг оцінювати у цьому судовому рішенні подальші законодавчі зміни та нову редакцію відповідних статтей Земельного кодексу України. 
Окрім того, оскаржуване рішення жодного обґрунтування вимушених потреб встановлення сервітуту та документи, що стали підставою для його прийняття, не містить.
В той же час, оскаржуване рішення сесії з урахуванням положень статті 17-2 Земельного кодексу України є чинним та продовжує діяти в правовому полі.
Зважаючи на те, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, встановленню та доведенню підлягають обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), враховуючи, що в силу положень статті 17-2 Земельного кодексу України оскаржуване рішення продовжує діяти протягом усього часу існування речового права (особистого сервітуту), то колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасувати рішення Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області № 348 від 22 березня 2018 року «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з Відповідачем 2 Договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації є підставними та обгрутованими, а тому суд апеляційної інстанції задоволює позов в цій частині.
Приймаючи таке рішення про задоволення позову в даній частині, Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Що ж до позовної вимоги про визнання недійсним Договору про встановлення особистого сервітуту, то колегія суду зазначає наступне.
Відповідач 2 є власником земельної ділянки 0522486200:04:001:0043 площею 0,1446 Га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування» на якій розташований готельно-ресторанний комплекс «Корона». Відповідач 2 звернувся із заявою до Селещанської сільської ради від 14 березня 2018 року про затвердження документації із землеустрою щодо поділу сусідньої земельної ділянки з кадастровим номером 0522486200:04:001:0549 на дві земельні ділянки в межах с. Селище площею 0,1930 Га та 0,0342 Га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. 
Рішенням Селещанської сільської ради № 348 від 22 березня 2018 року затверджено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0522486200:04:001:0549 площею 0,2272 Га на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 0522486200:04:001:0614 площею 0,1930 Га та 0522486200:04:001:0615 площею 0,0342 Га. 
Відповідно до пунктів 2 і 3 рішення доручено сільському голові укласти з Відповідачем 2 договір про встановлення особистого сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614 площею 0,1930 Га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в с. Селище по вул. Центральній терміном на 49 років із встановленням плати за договором у розмірі орендної плати в сумі 10 690 грн в рік, що становить 5 % від розрахунку по орендній платі від нормативної грошової оцінки. 
Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614 площею 0,1930 Га межує з земельною ділянкою 0522486200:04:001:0043 площею 0,1446 Га, власником якої є Відповідач 2 та за площею в 1,33 рази більша за ділянку Відповідача 2. 
Поряд з тим, за умовами Договору, особистий сервітут встановлено відносно земельної ділянки з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614 площею 0,1930 Га на право розміщення та обслуговування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності терміном на 49 років. 
У відповідності до статтей 98, 99 Земельного кодексу України : право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками); земельні сервітути можуть бути постійними і строковими; встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею; земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений; власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.
Поміж тим враховуючи предмет Договору (на право розміщення та обслуговування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності) в площинні дії видів сервітуту, визначених статтею 99 Земельного кодексу України, представник Відповідача 2 доводив в судовому засіданні від 8 січня 2025 року, що Відповідач 2 використовує спірну земельну ділянку для проїзду та проходу, а не для здійснення підприємницької діяльності. 
Поміж тим на запитання Прокурора та колегії суду щодо зазначення конкретного виду земельного сервітуту, який використовує Відповідач 2, виходячи із статті 99 Земельного кодексу України та пояснень представника Відповідача 2 ("а" чи "в"), представник Відповідача 2 вказав, що Відповідач 2 використовує той вид сервітуту, що вказаний в Договорі (на право розміщення та обслуговування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності), тобто "в".
З огляду на такі пояснення в розрізі виду земельного сервітуту, визначеного в оскаржуваному рішенні колегія суду констатує, що для встановлення сервітуту на частину ділянки необхідно замовити у землевпорядника виготовлення технічної документації щодо встановлення меж сервітуту, у цій документації чітко позначаються координати зони, де будуть стояти альтанки.
Провадження підприємницької діяльності (МАФи) це основний юридичний механізм для законного встановлення кіосків, павільйонів та торгових альтанок на землях комунальної чи державної власності. 
В той же час, для розміщення будь-якої тимчасової споруди обов`язковим є отримання у органів місцевого самоврядування паспорта прив`язки. 
Всі вищеописані дії є основою для встановлення земельного сервітуту такого виду як право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) про якій зазначає Відповідач 2 та наведений в пункті 1.1 оскаржуваного Договору. 
Водночас, з дослідження матеріалів справи апеляційним господарським судом встановлено відсутність будь-яких документів (представник Відповідач 2 вказав, що наявність таких документів не входить в предмет дослідження по даній справі), необхідних для розміщення тимчасових споруд, що є наслідком укладення оскаржуваного Договору для встановлення сервітуту на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм). Таким чином суд констатує, що Відповідач 2 даний факт не довів належними та допустимими доказами в даній справі, з огляду на можливу оцінку ним предмету та доказування у цій господарській справі.
В силу дії статті 395 Цивільного кодексу України до речових прав на чуже майно належить, зокрема, право користування (сервітут). 
Згідно з частиною 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Частина 1 статті 404 Цивільного кодексу України визначає, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередач, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. 
Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту – це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою його встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб (схожі висновки викладено в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі № 325/329/19, від 29 січня 2020 року в справі № 304/873/16-ц).
Отже, земельний сервітут встановлюється у виняткових випадках – коли в інший спосіб неможливо задовольнити потреби особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, при цьому встановлення земельного сервітуту не може призводити до позбавлення власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, права володіння, користування та розпорядження нею.
Водночас необхідним є доведення особою, яка вимагає встановлення земельного сервітуту, причин, з яких така особа обмежена у використанні належного їй майна. 
Отже, обов`язок обґрунтування площі і меж чужої земельної ділянки, встановлення сервітуту на яку вимагає заявник, а також виготовлення проекту технічного (кадастрового) плану спірної земельної ділянки покладається на заявника, що бажає встановлення земельного сервітуту. 
Як свідчать матеріали справи, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, заявник (Відповідач 2) просив лише затвердити документацію з поділу земельних ділянок (том 1, а.с. 23), а не технічну документацію щодо встановлення меж частини ділянки, на яку поширюється право сервітуту. 
В то же час, клопотання про встановлення земельного сервітуту, причини, з яких особа обмежена у використанні належного їй майна, у заяві від 14 березня 2018 року відсутні. 
Розділом 1 Договору визначено предмет Договору, а саме, що особистий сервітут встановлюється відносно земельної ділянки: загальною площею 0,1930 Га, кадастровий номер 0522486200:04:001:0614, цільове призначення якої - землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована за адресою с. Селище, вулиця Центральна, в інтересах Сервітуарія на право розміщення та обслуговування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності площею 0,1930 Га згідно з планом меж сервітуту.
Як встановлено вище в даній постанові оскаржуване рішення Селещанської сільської ради № 348 від 22 березня 2018 року про встановлення Відповідачу 2 сервітуту щодо спірної земельної ділянки, зокрема з метою провадження підприємницької діяльності, не відповідають правовій природі земельного сервітуту та меті його надання. 
Аналогічні правові позиції викладено в постанові Верховного Суду від 4 лютого 2020 року в справі № 905/798/19. 
В той же час колегія суду виснує, що потреба у встановленні земельного сервітуту може виникнути тоді, коли неможливо задовольнити відповідній особі власні потреби будь-яким іншим способом. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі, за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Юридична конструкція земельного сервітуту передбачає, що потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном, повинні мати характер вимушених, зумовлювати неможливість або утруднення користування сусідньою або іншою земельною ділянкою. 
Окрім того, оспорюваний Договір сервітуту є удаваним правочином вчиненим з метою приховати відносини оренди земельної ділянки, які фактично склалися на його основі між сторонами, про що вказують наступні факти в розрізі правого аналізу нормативно-правової бази діючого законодавства України, направленого на врегулювання орендних відносин та відноси пов`язаних із встановленням земельного сервітуту. 
Як вбачається з інформації, яка міститься в мережі Інтернет на вебсайті належного Відповідачу 2 готельно-ресторанного комплексу «Корона» (за посиланням «https://koronalt.com.ua/») на території кафе є літній майданчик, на якому розташовані бесідки з мангалами та міститься запрошення для проведення гарного відпочинку, днів народження тощо. Також на вказаному вебсайті (за посиланням «https://koronalt.com.ua/index.php/litne-kafe») наявна фотогалерея вказаного літнього майданчика. При огляді вказаних фотографій встановлено, що зазначений літній майданчик розташований із південно-західної сторони кафе-готелю «Корона» та на його території розміщені альтанки, бесідки, мангали, фотозона, а також вимощені доріжки із тротуарної плитки. 
При цьому, виходячи із просторового розміщення даного майданчика вбачається, що вищевказаний літній майданчик розташований на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614. 
Поміж тим, Відповідачами 1 і 2 не долучено доказів, котрі б вказували на те, що під`їзди до земельної ділянки з кадастровим номером 0522486200:04:001:0043, яка перебуває у Відповідача 2 і на якій розташований об`єкт нерухомого майна - кафе «Корона», чи будь-яких обмежень у використанні ділянки Відповідача 2 відсутні. 
Суд при цьому констатує, що стаття 13 Закону України "Про оренду землі" визначає, що договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За змістом положень частин 1, 2 статті 15 цього Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
Статтею 25 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендар земельної ділянки має право отримувати продукцію і доходи, що кореспондується з положеннями статті 775 ЦК України (наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані в результатів користування річчю, переданою у найм).
Як визначено в статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За змістом наведених правових положень договір оренди землі, на відміну від договору сервітуту, передбачає передачу орендареві повноважень щодо володіння та користування об`єктом оренди, що відповідає змісту статтей 24, 25 Закону України "Про оренду землі".
Отже, основна відмінність між договором про встановлення сервітуту та договором оренди земельної ділянки полягає в тому, що встановлення земельного сервітуту не припиняє прав власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, володіти, користуватися (згідно з цільовим призначенням земельної ділянки) та розпоряджатися нею, у той час як договір оренди надає орендареві права володіння та користування орендованою земельною ділянкою та зобов`язує його повернути земельну ділянку після закінчення договору оренди орендодавцеві. Таким чином, в орендних правовідносинах земельна ділянка вибуває з володіння та користування орендодавця, в той час як власник (землекористувач) земельної ділянки, обтяженої сервітутом, продовжує володіти і користуватися нею згідно з її цільовим призначенням.
Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, необхідно з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Згідно з частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваний правочин – це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
У такій ситуації існують два правочини: один – удаваний, а інший – той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Правова конструкція статті 235 Цивільного кодексу України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином (схожий за змістом висновок викладено також в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 серпня 2021 року в справі № 904/4885/20, від 11 квітня 2023 року в справі № 916/508/22).
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваних договорів, встановити фактичні правовідносин, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права. Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення "про людське око" (напоказ) іншого правочину. Тобто відсутність у спірних правочинах чіткого викладення усіх істотних умов, необхідних для договорів оренди, про яку зазначає суд апеляційної інстанції, не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин саме є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі земельних ділянок в користування (схожі висновки сформульовано в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 листопада 2021 року в справі № 918/1226/20, від 2 лютого 2022 року в справі № 927/1099/20, від 29 вересня 2022 року в справі № 918/351/21(918/672/21), від 7 грудня 2022 року в справі № 924/11/22).
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення нікчемності правочину або про визнання його недійсним (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі №522/14890/16-ц).
З огляду на вказане колегія суду наголошує, що згідно умов оспорюваного Договору сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, необхідних для укладання саме договору оренди, визначених у статті 15 Закону України «Про оренду землі», та фактично передано Відповідачу 2 спірну земельну ділянку в строкове платне користування для провадження підприємницької діяльності, а не для задоволення потреб, що не можуть бути задоволені іншим способом. 
Відтак реальною потребою Відповідача 2 є не задоволення потреб, обумовлених статтею 404 Цивільного кодексу України, а отримання права володіння та користування земельною ділянкою саме для провадження підприємницької діяльності, тобто земельну ділянку фактично було надано в оренду, що зумовлює застосування до спірного Договору положень законодавства, яке регулює саме правовідносини, котрі пов`язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності, (тобто між Відповідачами 1 і 2 укладено удаваний правочин). 
Також розділом 3 Договору визначено розмір плати, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за несплату, як це передбачено статтею 15 Закону України «Про оренду землі». 
Строк Договору (земельного сервітуту) визначений відповідно до максимального строку дії договору оренди, що встановлено статтею 19 Закону України «Про оренду землі». 
Отже, при вирішенні питання щодо законності укладення оспорюваного Договору (про встановлення земельного сервітуту), слід керуватися вимогами щодо порядку укладення договорів оренди землі. 
З огляду на усе вищевказане суд апеляційної інстанції наголошує, що порядок надання земельних ділянок державної чи комунальної власності в оренду врегульований статтею 124 Земельного кодексу України, відповідно до якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. 
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. 
В даній справі не встановлено факту проведення земельних торгів перед укладенням Договору. Відповідно до частини 1 статті 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 даної статті визначено перелік випадків, в яких не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них. Нормами даної статті не передбачено такої підстави, як необхідність розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, для непроведения аукціону. 
У зв`язку з цим, передача зазначеної земельної ділянки у користування повинна була проводитись в порядку глави 21 Земельного кодексу України, якою визначено процедуру продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах. 
В той же час Селещанською сільською радою при укладанні Договору порядок визначений главою 21 Земельного кодексу України недотримано. 
Із системного аналізу оскаржуваного Договору в площинні доказів, долучених до матеріалів справи вбачається, що вказаний Договір фактично є прихованим договором оренди та укладений з метою уникнення передачі земельної ділянки в користування на конкурентних засадах, як то передбачено статтями 134, 135 Земельного кодексу України. 
Підсумовуючи усе описане вище колегія суддів резюмує, що Відповідачами 1 та 2 не спростовано обставин використання спірної ділянки для підприємницької діяльності, що не відповідає правовій природі земельного сервітуту і меті його надання, підтвердженням чого є зміст самого Договору та наявність на ділянці альтанок, бесідок, мангалів, фотозони (а не проїзду та проходу, як стверджував представник Відповідач 2 в судовому засіданні); відсутності жодних обмежень, які свідчили б про неможливість використання Відповідачем 2 власної ділянки з цільовим призначенням для «будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування» без обтяження сервітутом спірної ділянки комунальної власності; укладення Договору, який за своїми ознаками відповідає договору оренди, з метою уникнення передачі спірної ділянки в користування на конкурсній основі.
Дані обставини підтверджені належними та допустимими доказами: оскаржуваним рішенням колишньої Селищанської сільської ради № 348 від 22 березня 2018 року, яким затверджено технічну документацію з поділу земельних ділянок і передано Відповідачу 2 спірну ділянку на умовах особистого сервітуту; заявою Відповідача 2 від 14 березня 2018 року на адресу Селищанської сільської ради в якій він просить лише затвердити документацію щодо поділу ділянок, а не про передачу спірної ділянки в користування на умовах сервітуту та не зазначенням можливості не використання власної земельної ділянки для такої мети, як і межі та розмірі необхідної для використання земельної ділянки; Договором на підставі якого спірна ділянка передана Відповідачу 2 для провадження підприємницької діяльності, і який як встановлено вище містить ознаки договору оренди; фотокартками з відкритих джерел вебсайту кафе-готелю «Корона» та вебсервісу «Google maps», з яких вбачається, що спірна ділянка вимощена плиткою, а на ній розташовані альтанки, фотозона, бесідки для здійснення підприємницької діяльності; схематичного розташування спірної ділянки з вебсервісу «kadastr.live», а також розташованої поруч ділянки Відповідача 2, яка за площею більша за ділянку відповідача в 1,33 рази (дане фактично вказує про користування спірною земельною ділянкою на підставі речового права – оренди).
Зважаючи на все вищевстановлене в даній постанові, зокрема те, що Відповідачі 1 і 2 попередньо вчиняли дії, направлені на виникнення між ними орендних правовідносин, зважаючи на відсутність технічної документації, яка є необхідною для встановлення меж частин земельних ділянок, на яку поширюється право земельного сервітуту, в розрізі встановлення обставин, що укладений між Відповідачами 1 та 2 Договір не є удаваним правочином в розумінні статті 235 Цивільного кодексу України, апеляційний господарський суд доходить висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним Договору та як наслідок зобов`язання Відповідача 2 повернути земельну ділянку площею 0,1930 Га, з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614, розташовану по вул. Центральній в с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області у стані, в якому вона була одержана, Відповідачу 1.
За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню у зв`язку з доведеністю заявлених вимог. 
Приймаючи таке рішення щодо задоволення позову в цій частині, Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення суду і в цій частині.

З врахуванням серйозності та важливості основного доводу Прокурора, що Відповідачем 2 не доведено належними та допустимими доказами права на встановлення такого виду сервітуту як розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) так як і обставин вимушеного встановлення сервітуту в цілому, апеляційний господарський суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі доводи та докази Відповідача 1, Відповідача 2, як вищевказані, так і інші, наведені у позові та апеляційних скаргах, як кожний окремо, так і, головне, у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи непідтвердження дійсності оскаржуваного Договору та його правової природи.
З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Прокурором апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою. Відповідно суд апеляційної інстанції приймає рішення про задоволення позовних вимог Прокурора щодо визнання незаконним та скасувати рішення Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області № 348 від 22 березня 2018 року «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з Відповідачем 2 договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації; щодо визнання недійсним Договору; а також щодо зобов`язання Відповідача 2 повернути земельну ділянку площею 0,1930 Га, з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614, розташовану по вул. Центральній в с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області у стані, в якому вона була одержана, Відповідачу 1.
Разом з тим, суд скасовує рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року.
Згідно частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України.
Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги, суд покладає на Відповідачів в рівних частинах.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року по справі №902/101/25 - задоволити.
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року по справі №902/101/25 - скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
4. Визнати незаконним та скасувати рішення Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області № 348 від 22 березня 2018 року «Про затвердження технічної документації» в частині укладення з ФОП Сабашуком В.В. договору про встановлення особистого сервітуту, встановлення плати за нього та його реєстрації.
Визнати недійсним договір про встановлення особистого сервітуту №1 від 3 квітня 2018 року, укладений між Селищенською сільською радою та ФОП Сабашуком Володимиром Васильовичем щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614, розташованої по вул. Центральна, с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області. 
Зобов`язати ФОП Сабашука Володимира Васильовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку площею 0,1930 Га, з кадастровим номером 0522486200:04:001:0614, розташовану по вул. Центральній в с. Селище Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області у стані, в якому вона була одержана, Літинській селищній раді (вул. Соборна, 32 с. Літин Вінницького району Вінницької області; код ЄДРПОУ 04325963).
5. Стягнути з Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької обалсті (вул. Соборна, 32, с. Літин, Вінницький район, Вінницька область, 22300, код ЄДРПОУ 04325963) та Фізичної особи-підприємця Сабашука Володимира Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (UA 568201720343110002000003988 в банку - Державна казначейська служба України, м. Київ МФО 820172, код класифікації видатків бюджету -2800, отримувач - Вінницька обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02909909) по 4542 грн з кожного судових витрат за подання позовної заяви та по 6813 грн з кожного судових витрат за розгляд апеляційної скарги. 
6. Господарському суду Вінницької області видати відповідні накази.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
8. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
9. Справу №902/101/25 повернути Господарському суду Вінницької області.
Повний текст постанови виготовлено 14 січня 2026 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Мельник О.В. 

Суддя Петухов М.Г.