Дата документу 15.01.2026
Справа № 334/3704/25
Провадження № 2/334/169/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2026 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Шерештан О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

ВСТАНОВИВ:
АТ «Сенс-Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.01.2021 ОСОБА_1 шляхом підписання оферти запропонувала АТ «Альфа-Банк» (12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк») укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між нею та банком.
Банк прийняв пропозицію на укладення угоди про надання кредиту №491044785 від 28.01.2021, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. У Додатку 1 до угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту. 
Таким чином, 28.01.2021 між банком та відповідачкою укладено кредитний договір з наступними умовами: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 36122,05грн.; процентна ставка – 39,90% річних; тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців; спосіб видачі кредиту – переказ коштів на рахунок, відкритий в АТ «Альфа Банк»; дата повернення кредиту – 29.01.2026; порядок повернення кредиту – до 29 числа кожного місяця з дати надання кредиту до повного погашення кредиту по 1397,26 грн., загальна кількість платежів 60.
Банк виконав взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачці у розпорядження кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером.
Відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка згідно з розрахунком банку становить 73312,73 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 33088,10 грн., заборгованість за відсотками – 40224,63 грн.
Просить стягнути з відповідачки заборгованість у сумі 73312,73 грн., сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6355,00 грн. 
Від відповідачки на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона не заперечуючи факт щодо укладення кредитного договору, вказала, що відповідно до публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб, вказана публічна пропозиція зі всіма додатками до неї, правилами користування банківською платіжною карткою, тарифами, анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції, що надана клієнтом банку, угодою про використання продуктів банку, а також будь-які інші договори та угоди, що укладаються на підставі цього договору, разом складають єдиний документ – договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Тобто, публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб є такою ж обов`язковою складовою договору про надання банківських послуг як і додатки до нього.
Однак, від банку угоду про надання споживчого кредиту № 491044785 на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що в сукупності із акцептом свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг, вона не отримувала.
Також не згодна з сумою заборгованості за кредитним договором, яку позивач просить стягнути, оскільки вона систематично вносила платежі для погашення заборгованості, але сума тіла кредиту залишилась такою ж. Заявлена до стягнення сума не ґрунтується на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягає задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивач не представив, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а тому цей конкретний позов не може бути задоволений, оскільки він є необґрунтованим, а позовні вимоги - недоведені.
Надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлені робітниками банку - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачки. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту.
Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Проте, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці, є правильними.
Розрахунок заборгованості суперечить вимогам ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки розмір нарахованих відсотків, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.
При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, які б підтверджували факт наявності заборгованості за кредитним договором у розмірі 73 312, 73 гривень.
Крім того, позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, пам`ятки клієнта і тарифів, щоб в сукупності із заявою свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.
Також позивачем не надано доказів того що картка, передбачена умовами заяви була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.
Не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідачки рахунку, виписки по даному рахунку, який мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, а додана до матеріалів справи довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки не містить відомостей про отримання вказаних документів відповідачкою та ознайомлення з ними.
Крім того, відповідачка не згодна з сумою заборгованості, оскільки розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, що суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування», та Закону України «Про захист прав споживачів».
Просить у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» відмовити в повному обсязі.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивача до суду надав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 28.01.2021 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачкою шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про надання кредиту №491044785. 
За умовами оферти, відповідачкою запропоновано банку укласти угоду про надання споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». 
Умови споживчого кредиту: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 36122,05 грн.; процентна ставка – 39,90% річних; тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців. Спосіб видачі кредиту – переказ коштів на рахунок відкритий в АТ «Альфа Банк», дата повернення кредиту – 29.01.2026. Кредит надається для повернення заборгованості за кредитним договором №630009860 від 29.07.2013. 
В додатку №1, що є невід`ємною частиною угоди, визначено детальний розпис сукупної вартості кредиту, реальної річної процентної ставки, графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, суми комісійної винагороди та інших платежів за угодою. 
Згідно з графіком порядок повернення кредиту – до 29 числа кожного місяця з дати надання кредиту до повного погашення кредиту по 1397,26 грн., загальна кількість платежів 60.
Підписанням оферти ОСОБА_1 беззаперечно підтвердила, що перед укладенням угоди ознайомлена, у тому числі, у письмовій формі: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; з інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ; з інформацією зазначеній в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка розміщена на офіційній сторінці банку в мережі Інтернет за посиланням www.alfabank.ua.
Згідно анкети-заяви, відповідачка погодилася на приєднання до публічної пропозиції, підтвердила акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодилася з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання.
АТ «Альфа-Банк» прийняло пропозицію відповідачки на укладення угоди про надання кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа- Банк».
Таким чином, судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 28.01.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір.
При укладенні кредитного договору сторони також підписали паспорт споживчого кредиту, в якому зазначені основні умови кредитування, графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.
Згідно паспорту споживчого кредиту, з урахуванням побажань споживачки, вказано що тип кредиту - споживчий кредит, сума кредиту – 36122,05 грн, спосіб та строк надання кредиту - безготівковий, строк кредитування 60 місяців.
АТ «Альфа-Банк» виконало умови кредитного договору щодо надання відповідачці кредитних коштів, що підтверджується меморіальним ордером № 30750629 від 29.01.2021, з якого вбачається що 29.01.2021 на зазначений рахунок ОСОБА_1 було перераховано 36122,05 грн., в графі «призначення платежу» зазначено – надання кредиту за кредитним договором № 491044785 від 28.01.2021. 
Згідно Витягу з державного реєстру банків та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» та АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором, та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04липня 2018року №75 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21).
Отже, наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по особовим рахункам, є належними доказами користування відповідачкою кредитними коштами.
Відповідачка здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитним договором до лютого 2022 року включно, що підтверджується розрахунком та виписками по особовим рахункам.
Зазначене свідчить про визнання та приймання відповідачкою укладення кредитного договору від 28.01.2021 та отримання нею кредитних коштів, тобто між сторонами склалися договірні правовідносини.
Це узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20, провадження № 61-17178сво23.
За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 205 ЦК України, правочин може вчинитися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 1048 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
У відповідності до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
У постанові від 23 грудня 2020 року у справі №127/23910/14-ц Верховний Суд вказав, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Також у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц вказано, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Поставою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписка з особового рахунку клієнта є первинним документом та підтвердженням виконаних за день операцій.
Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Отже, як зазначалося, наявна в матеріалах справи виписка з особового рахунку відповідача є належними та допустимим доказом у справі, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів по рахунку відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитом, відображає суми сплаченого як основного боргу, так суми сплачених щомісячних процентів, і підтверджує розрахунок заборгованості.
У відзиві відповідачка вказує, що вона сплачувала кошти на погашення кредиту, однак тіло кредиту не зменшилось. При цьому доказів здійснення платежів на погашення кредиту, не відображених у виписках по рахунку, та власного розрахунку заборгованості відповідачкою не надано. 
Виписками з особового рахунку підтверджується, що відповідачка частково сплачувала кредит: 24.02.2021 – 1400,00 грн., 25.03.2021 – 1400,00 грн., 30.04.2021 – 1400,00 грн., 08.06.2021 – 1400,00 грн., 02.08.2021 – 2985,00 грн., 20.09.2021 – 1400,00 грн., 01.10.2021 – 1400,00 грн., 01.11.2021 – 1400,00 грн., 26.11.2021 – 1400,00 грн., 04.01.2022 – 1400,00 грн., 08.02.2022 – 1400,00 грн., а всього 16985,00 грн. З них на погашення тіла кредиту було сплачено 3033,95 грн., на погашення процентів було сплачено 13951,05 грн.
У зв`язку з тим, що відповідачка належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту, АТ «Сенс Банк» листом від 25.02.2025 направило відповідачці вимогу протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання вимоги, погасити заборгованість в розмірі простроченого боргу, а у разі невиконання – достроково повернути кредит та сплатити всі проценти, а саме 72725,19 грн., що підтверджується копією вимоги, описом вкладення, списком №1 згрупованих відправлень, та фіскальним чеком АТ «Укрпошта».
Вказана сума заборгованості відповідачкою не була погашена у добровільному порядку, відтак банк 08.05.2025 пред`явив до суду позов про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором станом на 17.02.2025 у сумі 73312,73 грн.
Як встановлено вище, банк заявив про зміну умов кредитування та дострокове стягнення всієї суми тіла кредиту та процентів за користування кредитом на час розрахунку. 
Згідно з розрахунком, заборгованість складається із: заборгованості по тілу кредиту у сумі 33088,10 грн. (36122,05 грн. загальна сума кредиту - 3033,95 грн. сплачена сума = 33088,10 грн. заборгованість); заборгованості по процентам, нарахованим згідно з умовами договору в межах зміненого строку кредитування, тобто до 17.02.2025, у сумі 40224,63 грн. (54175,68 грн. загальна сума нарахованих процентів за період з 28.01.2021 по 17.02.2025 – 13951,05 грн. сума сплачених процентів = 40224,63 грн. заборгованість). 
Відповідно до статей 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.
Відповідачкою не виконано зобов`язань, визначених Договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування.
Щодо доводів відповідачки про те, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. 
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини 1 статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення так і виконання такого договору.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. 
Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. 
У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. 
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. 
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним між сторонами договором, та у зв`язку із неналежним виконанням боржником умов зазначеного договору, у позивача як кредитора за спірними зобов`язаннями, виникло право вимоги стягнути з відповідача заборгованість по кредиту, та процентами за користування кредитними коштами, нарахованими за ставкою 39,90 % (річних).
Укладаючи кредитний договір, власним підписом позичальник підтвердив, що він ознайомлений зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; інформацією про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, надану виходячи із обраних умов кредитування; а також, що він отримав всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за договором. 
Сторони також узгодили, що всі відносини між Позичальником та Банком, що не врегульовані Угодою, регулюються Договором про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору, додатково до тих, що вказані в Угоді, і є невід`ємною частиною Угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку: www.alfabank.uа (архівна версія Договору, яка була чинною на дату укладення сторонами Угоди, розміщена за посиланням: https://sensebank.ua/tarifi-ta-umovi та є публічно доступною).
Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачена фіксована процентна ставка – 39,90% річних за користування кредитом. Жодних інших процентів як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання позивачем не нараховувалося. 
Проценти нараховувалися за вказаною процентною ставкою в межах строку кредитування, визначеного згідно з вимогою про дострокове погашення кредиту. Підстав для зменшення розміру процентів судом не встановлено. 
Таким чином, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 73312,73 грн., яка складається із заборгованості по кредиту в розмірі 33088,10 грн. (тіло кредиту), та заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованим за період з 28.01.2021 по 17.02.2025, у розмірі 40224,63 грн. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача у зв`язку із задоволенням позову. 
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Як передбачено ч.3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд, зокрема, має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Разом із тим, при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, останнім надано лише договір про надання послуг №1006 від 28.01.2025 року, який укладений між АТ «Сенс Банк» та АО «СмартЛекс», свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії МК № 001698 адвоката Гірчак А.М., якою підписана позовна заява, а також копія довіреності, що підтверджує повноваження адвоката Гірчак А.М., підписана членом правління АТ «Сенс Банк».
Відповідно до п. 1.1 договору про надання послуг №1006 від 28.01.2025 року замовник (АТ «Сенс Банк») замовляє, а виконавець (АО «СмартЛекс») зобов`язується надати послуги, які полягають у здійснені від імені та в інтересах замовника юридичних та фактичних дій щодо стягнення заборгованості з боржників замовника, які виникли внаслідок невиконання такими боржниками кредитних договорів, договорів позики, інших угод, які не забезпечені заставою та спонуканню до їх погашення такої заборгованості, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.
Винагорода виконавця та порядок розрахунків визначений сторонами в п. 3.1 договору №1006 від 28.01.2025 року, а також договір передбачає умови щодо передачі реєстру боржників за актом приймання-передачі в роботу виконавця за відповідними додатками.
Разом з тим, представником позивача, окрім договору №1006 від 28.01.2025 року, жодного доказу, який би свідчив про виконання зобов`язань по ньому, в тому числі відносно передачі матеріалів в роботу щодо позичальника ОСОБА_1 та виконання такої роботи суду не надано.
До матеріалів позовної заяви не долучені докази того, що АО «СмартЛекс» дійсно надавалась правнича допомога та послуги, визначені в пункті 1.1.1 договору №1006 від 28.01.2025 року зокрема, відсутні акти виконаних робіт чи інші первинні документи, що фіксують факт виконання робіт щодо підготовки та подання позовної заяви чи вчинення інших дій, пов`язаних із наданням правової допомоги у даній справі. Також відсутній детальний опис робіт, виконаних адвокатами АО «СмартЛекс».
Разом з тим, судом встановлено, що позовна заява підписана адвокатом Гірчак А.М., представником АТ «Сенс Банк» за довіреністю, однак стороною позивача не долучено до матеріалів справи жодного доказу про те, що адвокат Гірчак А.М. є учасником (засновником) АО «СмартЛекс» чи надавав правничу допомогу позивачу, як штатний працівник зазначеного АО, чи за дорученням АО.
За таких підстав, суд вважає, що факт надання позивачу правничої допомоги АО «СмартЛекс» є недоведеним належними доказами, а тому приходить до висновку про відмову у відшкодуванні витрат позивача на правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 76-81, 89, 263-265, 268 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська,100, ЄДРПОУ 23494714) заборгованість за кредитним договором в сумі 73312,73 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 33088,10 грн. та заборгованості за процентами у розмірі 40224,63 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська,100, ЄДРПОУ 23494714) витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40грн.. У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська,100, ЄДРПОУ 23494714. 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Складення повний тексту судового рішення 20.01.2026.

Суддя: Турбіна Т. Ф.