УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 317/4628/24
провадження № 51-4776ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 286 Кримінального кодексу України (далі-КК).

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 

За вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 01 травня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування основногопокарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто із ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.
Вирішено долю речових доказів.
Відповідно до обставин кримінального правопорушення, встановлених у вироку суду, ОСОБА_5 10 червня 2024 року приблизно 15:20, керуючи транспортним засобом «Hyundai Tucson» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Запорізький спуск в селищі Відрадне Запорізького району Запорізької області, від центру селища Відрадного до автодороги Н-08 «Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя-Маріуполь». В салоні автомобіля в якості пасажира знаходився ОСОБА_7 .
В цей час, у зустрічному напрямку здійснював рух водій ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом «Opel Zafira», реєстраційний номер НОМЕР_2 . В салоні його автомобіля в якості пасажира знаходилася ОСОБА_6 .
Під час руху в районі Т-подібного перехрестя вулиці Запорізькій спуск з вилицею Волі в селищі Відрадне Запорізького району Запорізької області, водій ОСОБА_5 , в порушення п.10.1 ПДР України, діючи зі злочинною недбалістю, змінив напрямок свого руху вліво та виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з транспортним засобом «Opel Zafira», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_8 .
Своїми діями водій ОСОБА_5 порушив вимоги п.10.1 ПДР України відповідно до яких «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
За висновком експерта від 26 липня 2024 року №СЕ/1908-24/13406-ІТ, порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху в діях водія ОСОБА_5 знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно висновку експерта від 11 червня 2024 року №3239, смерть водія ОСОБА_8 настала від закритої тупої травми тулуба з розривом аорти, переломами ребер, що ускладнилось тампонадою серця кров`ю, що знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Відповідно до висновку експерта від 24 червня 2024 року №1003п, пасажир ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у виді закритих переломів ребер ліворуч: 3-го по середньо-ключичній лінії, 4,5-го по передній паховій лінії, 12-го по лопатковій лінії, що кваліфікуються, як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Невиконання водієм транспортного засобу «Hyundai Tucson» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 вимог п.10.1 ПДР України, з технічної точки зору, знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 15 вересня 2025 року вирок місцевого суду залишив без зміни. 

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Вважає, що апеляційний суд не дотримався приписів ст. 419 Кримінального процесуального закону України (далі-КПК), оскільки поза увагою залишилися доводи апеляційної скарги сторони захисту в частині безпідставного призначення місцевим судом додаткового покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік. 

Так у скарзі зосереджено увагу на тому, що суд призначаючи додаткове покарання не врахував ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, характеристику особи засудженого, а також обставини, які пом`якшують покарання. 

Зокрема, суд залишив поза увагою, що ОСОБА_5 є волонтером та фізичною особою підприємцем для чого використовує автомобіль. Позбавлення права керування транспортними засобами суттєво обмежить його можливості займатися волонтерською та підприємницькою діяльністю і обмежить джерела існування його сім`ї, а також позбавить можливості відшкодувати потерпілій стороні шкоду, яку він має намір виплатити.

Також, апеляційний суд не навів мотивів необхідності та доцільності призначення додаткового покарання. 

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та оскаржуване судове рішення, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має. 

Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції зокрема є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікація його дій в касаційній скарзі не оскаржуються.

Разом з тим, аргументи касаційної скарги захисника фактично зводяться до незгоди з призначеним ОСОБА_9 додатковим покаранням за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а також відсутністю належної перевірки апеляційним судом скарги захисту, однак на переконання колегії суддів вказані доводи є необґрунтованими.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як убачається з оскаржуваного рішення, переглянувши справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника, суд встановив, що призначаючи ОСОБА_5 основне і додаткове покарання за ч. 2 ст. 286 КК, місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 цього Кодексу, оскільки вони призначені в межах санкції статті та відповідають обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, є справедливими, а також необхідними і достатніми для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. 
Спростовуючи доводи захисту щодо неврахування місцевим судом ряду обставин, які дають підставу для незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який призначаючи ОСОБА_5 додаткове покарання врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, наслідки у виді смерті потерпілого 
ОСОБА_8 , наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих обставин. Також, суд зважив на те, що потерпілій частково відшкодовано моральну шкоду і вона просила суд звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання з іспитовим строком. 
Під час апеляційного розгляду стороною захисту були надані документи на підтвердження часткового відшкодування потерпілій моральної шкоди, подяки за волонтерську діяльність та посвідчення про відрядження ФОП « ОСОБА_9 », однак, наявність вказаних документів, які характеризують особу засудженого суд визнав такими, які не свідчать про безпідставність призначення судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки допущені ОСОБА_5 грубі порушення ПДР України стали причиною дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої загинула людина. На цих же підставах апеляційний суд визнав непереконливими доводи захисту про те, що позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить родину ОСОБА_5 засобів до існування та належного виконання зобов`язань по відшкодуванню шкоди перед потерпілою.
Таким чином, узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі ті про які йде мова у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виключення з вироку додаткового покарання призначеного ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, яке визначено в мінімальних межах з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Крім того, Суд наголошує, що відповідно до приписів ст. 55 КК, позбавлення права керувати транспортними засобами є різновидом позбавлення права займатися певною діяльністю. Призначаючи додаткове покарання закон не вимагає необхідність врахування інших обставин, які за законом мають правове значення окремо від основного покарання. 

Звертаючись до обставин цього кримінального провадження, призначаючи 
ОСОБА_5 покарання, місцевий суд правильно застосував кримінальний закон в частині призначення додаткового покарання, оскільки санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає, як вид покарання основне і додаткове, а тому суд діючи в межах дискреційних повноважень призначив засудженому додаткове покарання.
Посилання захисника на постанову Верховного Суду від 17 серпня 2021 року (справа №333/6785/19, провадження № 51-2583км21) є безпідставним, оскільки в цьому рішення вказується на дискреційність повноважень суду щодо визначення виду, розміру покарання в тому числі додаткового, а також необхідності врахування сукупності обставин, які за законом мають правове значення. Поряд з цим, зазначено, що будь-який вид покарання передбачений КК, призводить до звуження прав засудженої особи. Однак таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально-каране діяння.
З урахуванням наведеного, касаційним судом не встановлено будь-яких обставин, які свідчать, що засудженому ОСОБА_5 безпідставно призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому доводи касаційної скарги сторони захисту є безпідставними.

Касаційна скарга захисника не містить інших безумовних аргументів та обставин, які суди попередніх інстанцій необґрунтовано не взяли до уваги або не врахували призначаючи ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК додаткове покарання.

Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, дотримався вимог статей 370, 419 КПК. Обставин, які б свідчили про істотні порушення кримінального процесуального закону не встановлено. 

Оскільки з касаційної скарги та оскаржуваного рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд 

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3