справа № 756/9059/20
головуючий у суді І інстанції Майбоженко А.М.
провадження № 22-ц/824/4362/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І. 

ПОСТАНОВА
Іменем України

24 грудня 2025 року   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю 
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородська міська рада про визначення місця проживання дитини з батьком, -
в с т а н о в и в :
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з указаним позовом, у якому просить суд визначити проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , за місцем її проживання.

Позов обґрунтовано тим, що з 11 жовтня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2017 року. Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
29 листопада 2017 року Апеляційним судом міста Києва залишено без змін рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 000 грн, починаючи з 06 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття; та аліменти на утримання позивача у розмірі 1 684 грн, щомісячно, починаючи з 06 квітня 2017 року і до досягненню дитиною трирічного віку.
Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 09 липня 2019 року № 569 відповідачу визначено участь у вихованні дитини, встановлено спілкування за наступним графіком: 
у перехідний період (перші три місяця): перша, третя субота місяця з 10:00 год. до 13:00 год. у присутності матері; 
у будні дні - один раз на тиждень не менше 2 год. за домовленістю між батьками в присутності матері; 
після закінчення перехідного періоду: перша, третя з 10:00 год. до 13:00 год. без присутності матері; 
у будні дні - один раз на тиждень не менше 2 год. за домовленістю між батьками без присутності матері; 
у святкові дні, літній період - за домовленістю між батьками.
Зазначає, що після побачень з батьком син повертався у пригніченому стані, оскільки батько привозив дитині іграшки, але не залишав їх сину, а після побачення забирав іграшки з собою. Цей факт підтверджується висновком № 101 від 17 травня 2019 року, у якому психолог зазначив, що ОСОБА_4 скаржився на те, що батько завжди забирає іграшки.
04 липня 2020 року після побачення з сином, відповідно до встановленого графіку відповідач, користуючись відсутністю позивача поряд з дитиною самовільно змінив місце проживання ОСОБА_4 та вивіз його у невідомому для неї напрямку, вимкнув телефон та уникав спілкування.
Мати дитини має постійний дохід та забезпечена житлом.
Вважає, що в інтересах дитини проживати саме з нею, адже в такому віці дитина потребує материнської опіки. Позивач створює всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку сина, оскільки вона сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, доглядає за ним, бере активну участь у його вихованні, слідкує за його здоров`ям.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа Вишгородська міська рада Вишгородського району Київської області, у якому просив суд:
визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 або почергово з батьком ОСОБА_1 кожного парного тижня та з матір`ю ОСОБА_2 кожного непарного тижня відповідно; 
заборонити ОСОБА_2 та/або будь-яким іншим особам змінювати місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з місця проживання з батьком на місце проживання з матір`ю та/або будь-якою іншою особою; 
зобов`язати ОСОБА_2 та/або будь-яких інших осіб, за обставин зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути його батьку ОСОБА_1 , а у разі неповернення дитини батьку протягом одного календарного дня - відібрати/відбирати негайно у матері ОСОБА_2 та/або будь-яких інших осіб, у яких знаходиться дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину батьку ОСОБА_1 .
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 14 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений та нотаріально посвідчено договір про участь батьків у вихованні ОСОБА_4 , відповідно до пункту 2.1.5. якого сторони погодили графік перебування дитини, зокрема, почергово протягом семи календарних днів з кожним з батьків, при цьому батько дитини зобов`язується самостійно забирати та повертати дитину за місцем реєстрації матері. При закінченні періоду перебування дитини з матір`ю дитина передається матір`ю батькові. У разі неможливості проживання за адресою матері, за попереднім погодженням з батьком, мати може змінити адресу проживання з дитиною до усунення перешкод, що заважають і унеможливлюють проживання за адресою матері.
З моменту укладення вищезазначеного договору, батьки не порушували графік передачі дитини.
Зазначає, що дитина з серпня 2020 року наполягає на тому, що хоче проживати саме з батьком, за місцем проживання якого створені усі належні умови необхідні для виховання та розвитку дитини.
Позивач за зустрічним позовом має постійний дохід, що дозволяє забезпечувати належний фізичний, інтелектуальний, психологічний, культурний, духовний розвиток

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 .
Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородська міська рада про визначення місця проживання дитини з батьком - залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторонами створено належні умови для виховання та розвитку дитини, і батько і матір характеризуються позитивно, працюють, дитина має прив`язаність до кожного з них. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, враховуючи її вік, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, з метою забезпечення її гармонійного розвитку та належного виховання, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на її виховання і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, взявши до уваги висновки Служби у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації та Вишгородської міської ради про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю.
Суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування у цій справі спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком, оскільки така спільна опіка над ОСОБА_4 була узгоджена його батьками у нотаріально посвідченому договорі від 14 серпня 2020 року і тривала до моменту виїзду матері з дитиною за межі території України, тобто до 06 березня 2022 року

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Якименко М.М. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 і встановити спільну опіку над ОСОБА_3 :
Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; два тижні з матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 . 
Двотижневий період проживання дитини з кожним з батьків починається з 18:00 год. неділі та завершується через два тижні о 18.00 год. неділі. 
Перші два тижні, починаючи з першої неділі після набрання законної сили судовим рішенням, дитина проживає з батьком. 
По завершенні двох тижнів, протягом яких дитина проживала з батьком чи матір`ю, зобов`язати того з батьків, з ким вона проживала, супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків. 
Порядок виконання судового рішення в частині спільної опіки відстрочити на час перебування ОСОБА_4 за кордоном, що спричинене воєнним станом в Україні. 
На період перебування ОСОБА_4 поза межами України у зв`язку з військовою агресією російської федерації та з метою відновлення емоційного зв`язку з сином: 
зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити спілкування ОСОБА_5 з сином ОСОБА_4 шляхом відео зв`язку з використанням месенджерів (Viber, Telegram) щоденно з 20.00 до 21.00 за київським часом (UTC/GMT +2 години, у літній час + 1 година;
зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити необмежене спілкування ОСОБА_5 з сином ОСОБА_4 шляхом текстових повідомлень, голосових повідомлень, надсилання фото та відео з урахування режиму дитини;
зобов`язати ОСОБА_2 привозити ОСОБА_3 на обмежений час - 2 тижні - в Україну (безпечний регіон місто Тячів, Закарпатська область) та передавати дитину на залізничному вокзалі ОСОБА_1 для проведення часу сина з батьком без присутності матері - під час літніх канікул з 15 липня до 31 липня кожного року;
Зобов`язати ОСОБА_2 привозити ОСОБА_3 на обмежений час - 1 тиждень - в Україну (безпечний регіон місто Тячів, Закарпатська область) та передавати дитину ОСОБА_1 на залізничному вокзалі для проведення часу сина з батьком без присутності матері - під час зимових канікул з 02 січня до 08 січня кожного року.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не встановив причини невиконання ОСОБА_2 ухвали суду від 03 листопада 2021 року про призначення психологічної експертизи.
Вказує, що суд першої інстанції не з`ясував позиції органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації щодо зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком. Суд першої інстанції відхилив клопотання батька про отримання висновку органу опіки та піклування за зустрічним позовом батька.
Зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував обставин протиправного вивезення матір`ю ОСОБА_4 за межі України та переховування ОСОБА_4 від батька, хоча у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, що підтверджують вказані факти.
Апелянт посилається на те, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи та ґрунтуються лише на припущеннях та не відповідають дійсним обставинам справи.
Посилається на те, що органи опіки та піклування - Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації та Вишгородська міська рада, залучені до участі у справі як органи опіки та піклування, не здійснювали практичних заходів задля дружнього врегулювання конфлікту між членами родини, не пропонували проведення медіації за участю батьків, не проводили дій із залучення фахівців для врегулювання конфлікту між батьками дитини, психологічної підтримки батьків та дитини, впровадження освітніх чи корекційних заходів, роз`яснення батькам обов`язків щодо прийняття спільних рішень щодо основних питань, пов`язаних з вихованням дитини, не реагували на зміну матір`ю місця проживання і місця навчання дитини
Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджені належні докази та не була надана оцінка доказам щодо неможливості встановити зв`язок у визначений судом час, який мала забезпечити матір ОСОБА_4 , а висновки суду першої інстанції про ненадання таких доказів не відповідають обставинам справи, оскільки відповідні докази були надані як через електронний суд, так і через канцелярію суду.
Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 19 СК України, зокрема не залучив до розгляду справи належний орган опіки та піклування, хоча стороною ОСОБА_1 неодноразово наголошувалось на вказаному порушенні.
Також вказує, що суд першої інстанції не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19, від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23)
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував думку дитини, викладену у висновках психологів. 

Посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм права щодо спільної опіки. 
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі 754/3063/22 наголошувалось на необхідності застосування інституту спільної опіки: «У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Суд першої інстанції допустив порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 6 Конвенції - право на справедливий суд - справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, а також статті 8 Конвенції - право на повагу до приватного і сімейного життя. 
Скаржник наголошує на тому, що органи влади та суд не захистили право ОСОБА_1 на спільну опіку над його сином ОСОБА_6 2015 року народження, чим порушили право на повагу до приватного і сімейного життя. Суд, який розглядав справу, як суд першої інстанції не був справедливим і безстороннім, і не розглянув справу у розумний строк.
Зазначає, що оскаржуване рішення було ухвалене одноособово суддею Майбоженко А.М., якій було заявлено відвід, і підстави його відводу ОСОБА_1 вважає обґрунтованими.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 заявляв відвід судді Майбоженко А.М. декілька разів з різних підстав, і на момент судових дебатів ОСОБА_1 вже не просто сумнівався у неупередженості судді, він був упевнений в її упередженому ставленні та усвідомленому прихильному ставленні до матері і вирішенні спору на її користь ще до моменту виходу до нарадчої кімнати.
Також вказує, що суд першої інстанції не залучив належні органи опіки та піклування на порушення статті 56 ЦПК України. 
Суд першої інстанції долучив до матеріалів справи докази, подані представником ОСОБА_2 у судовому засіданні 06 червня 2024 року на стадії розгляду справи по суті та у судовому засіданні 09 вересня 2024 року на стадії дослідження доказів в порушення статей 83, 197 ЦПК України, що також є порушенням засад змагальності та рівності учасників справи. 
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого засідання та порушив вимоги процесуального права, закріплені у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України та не дослідив належним чином подані стороною ОСОБА_1 докази.

27 травня 2025 року від представника  ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М. надійшло клопотання про долучення доказів: постанови державного виконавця у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, роздруківки переписки з месенджеру «Вайбер», акти державного виконавця за листопад 2024 року - лютий 2025 року щодо примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі № 756/9059/20, копії рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі № 320/2731/25, подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи та ухвалу суду за результатом його розгляду.
Клопотання обґрунтовано тим, що указані докази свідчать про те, що умисні дії ОСОБА_2 спрямовані на відчуження ОСОБА_4 від батька та мають істотне виключне значення для вирішення справи про визначення місця проживання дитини.
Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи, що докази, питання про долучення яких порушується представником відповідача, датовані вже після ухвалення оскаржуваного рішення та не мають виключного значення для справи, оскільки предметом її розгляду є визначення місця проживання дитини, а не усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Бабішеної М.Л. надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення до матеріалів справи копії: висновку експерта за результатами судової психологічної експертизи від 22 липня 2025 року; висновку спеціаліста за результатами експериментально-психологічного дослідження від 14 травня 2025 року; постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року; ухвали Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року; ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2025 року, якою прийнято звіт ОСОБА_2 про виконання судового рішення.
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Враховуючи, що копії ухвал та постанови суду, питання про долучення яких порушується представником ОСОБА_2, датовані вже після ухвалення оскаржуваного рішення та не мають виключного значення для справи, апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

Щодо долучення висновків експерта та спеціаліста, суд апеляційної інстанції, враховує, що указана справа вже тривалий час знаходиться на судовому розгляді, за цей час обставини справи могли змінитися, а подані ОСОБА_2 висновок експерта за результатами судової психологічної експертизи та висновок спеціаліста за результатами експериментально-психологічного дослідження стосуються емоційно-психологічного стану дитина станом на теперішній час, а тому мають виключне значення для правильного вирішення справи, тому дійшов висновку про наявність підстав для долучення указаних доказів.
Апеляційний суд також зауважує, що до указаного клопотання додано докази його направлення іншим учасникам справи, зокрема і ОСОБА_1 , та від останнього або його представника не надійшли будь-які заперечення проти долучення указаних висновків експерта та спеціаліста.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Євсєєва В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Шейко В.В. надійшла заява про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без розгляду.
Вирішуючи указану заяву, апеляційний суд враховує таке.
15 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Якименко М.М. подав апеляційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року призначено справу до розгляду у судовому засіданні.
27 травня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 133-134 т. 6).
Також 27 травня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М. надійшло клопотання про долучення доказів (а.с. 143-146 т. 6).
17 вересня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М. надійшла заява про припинення повноважень адвоката та відкладення розгляду справи для надання ОСОБА_1 можливості укласти договір про надання правничої допомоги з іншим представником (а.с. 168-168 т. 7).
14 жовтня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Шейко В.В. надійшло клопотання про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його представника - адвоката Шейко В.В., у якому підтримала вимоги апеляційної скарги (а.с. 188-189 т. 7).
08 грудня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Шейко В.В. надійшла заява про залишення апеляційної скарги без розгляду
Пунктом 2 частини 5 статті 357 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження особа, яка подала скаргу, подала заяву про її відкликання.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги.
Тобто до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження особа, яка подала скаргу, може подати заяву про її відкликання, що має наслідком повернення апеляційної скарги, а після відкриття апеляційного провадження - клопотання про відмову від скарги, що має наслідком закриття апеляційного провадження.
Таким чином, оскільки станом на час подання представником ОСОБА_1 - адвокатом Шейко В.В. заяви про залишення апеляційної скарги без розгляду вже було відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду, здійснювався активний розгляд, апелянт змінив представника та подав клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що на цій стадії судового розгляду особа не може ставити питання про залишення апеляційної скарги без розгляду, а лише про відмову від апеляційної скарги, тому заявлене клопотання задоволенню не підлягає.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Шейко В.В. у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення R06702 5399975.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а також з урахуванням поданої представником апелянта заяви про розгляд справи за їх відсутності, вважає неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

ОСОБА_2 та її представник - адвокат Бабішена М.Л. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
Від представника Вишгородської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника на підстави наявних матеріалів справи та ухвалити рішення, яке відповідатиме найкращим інтересам дитини (а.с. 86 т. 7).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
З 11 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2017 року (т. 1, а.с. 10).
Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 9).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 000 грн, починаючи з 06 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття; та аліменти на утримання позивачки в розмірі 1 684 грн, щомісячно, починаючи з 06 квітня 2017 року і до досягненню дитиною трирічного віку (т.1 а.с. 11-12).
Як вбачається з довідки, виданій ОСОБА_2 директором дошкільного навчального закладу № 143 Печерського району м. Києва, її дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вересня 2018 по теперішній час відвідує заклад дошкільної освіти № 143, групу «Метелики». Дитина охайна, доглянута, розвивається в межах свого віку. 
Приводить до ДНЗ та забирає дитину мама, яка відвідує батьківські збори, бере активну участь у житі дитини. Батько теж цікавиться життям та розвитком дитини, іноді забирає хлопчика, але тільки за згодою мами. Рахунки та сплату за харчування дитини забирає та сплачує мама (т. 1 а.с. 17).
Відповідно до довідки з дитячої поліклініки Печерського району міста Києва дитина ОСОБА_3 перебуває на диспансерному обліку в амбулаторії з народження, поліклініку відвідує у супроводі матері, профілактичний огляд проходить регулярно (т. 1, а.с. 18).
Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 569 від 09 липня 2019 року ОСОБА_1 визначено участь у вихованні дитини, встановлено спілкування за наступним графіком: у перехідний період (перші три місяця): перша, третя субота місяця з 10:00 год. до 13:00 год. у присутності матері; у будні дні - один раз на тиждень не менше 2 год. за домовленістю між батьками в присутності матері; після закінчення перехідного періоду: перша, третя з 10:00 год. до 13:00 год. без присутності матері; у будні дні - один раз на тиждень не менше 2 год. за домовленістю між батьками без присутності матері; у святкові дні, літній період - за домовленістю між батьками (т. 1 а.с. 21).
14 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений та нотаріально посвідчений договір про участь батьків у вихованні малолітньої дитини, за умовами якого батьки домовились про участь у вихованні їх спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішили питання здійснення батьківських прав та спілкування з дитиною до ухвалення судом рішення у справі № 756/9059/20 про визначення місця проживання дитини.
Пунктом 2.1.5. договору сторони погодили графік перебування дитини, зокрема, почергово протягом семи календарних днів з кожним з батьків, при цьому батько дитини зобов`язується самостійно забирати та повертати дитину за місцем реєстрації матері. При закінченні періоду перебування дитини з матір`ю дитина передається матір`ю батькові. У разі неможливості проживання за адресою матері, за попереднім погодженням з батьком, мати може змінити адресу проживання з дитиною до усунення перешкод, що заважають і унеможливлюють проживання за адресою матері.
На момент посвідчення цього договору матір дитини проживала за адресою: АДРЕСА_3 , що знаходиться у Печерському районі м. Києва, а батько за адресою: АДРЕСА_4 .
10 грудня 2020 року на адресу суду від Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини. 
У висновку зазначено, що мати проживає за адресою: АДРЕСА_3 , після проведення обстеження житлово-побутових умов з`ясовано, що для проживання та повноцінного розвитку дитини створено всі належні умови. Мати має самостійний дохід достатній для матеріального забезпечення дитини, надала свідоцтво про право власності на частини цієї квартири. Батько дитини проживає за адресою: АДРЕСА_4 . За вказаною адресою проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що для виховання та розвитку дитини створено всі необхідні умови, відведено окреме місце для сну, навчання, харчування, проведення дозвілля. Відповідно до цього висновку Печерська районна в місті Києві державна адміністрації, як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 
03 листопада 2021 року на адресу суду від виконавчого комітету Вишгородської міської ради надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , у якому зазначено, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Працівниками служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації проведено обстеження умов проживання за вищевказаною адресою, що підтверджується відповідним актом. Для дитини відведена окрема кімната, яка облаштована для комфортного проживання. Мати дитини має самостійний дохід, достатній для матеріального забезпечення дитини. За місцем роботи характеризується позитивно. Відповідно свідоцтву про право власності має у власності 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно довідки зі школи І-ІІІ ступенів № 133 Печерського районну від 01 вересня 2021 року ОСОБА_3 зарахований до 1 класу. Зі слів ОСОБА_2 , у період проживання дитини у матері, вона займалась підготовкою сина до школи з репетитором. Дитина відвідує різні позашкільні розвиваючі гуртки. У період проживання дитини у батька, останній не займається навчанням дитини, не водить дитину до школи, гуртків, дитина не відвідувала дитячий садочок.
06 березня 2024 року ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 виїхала за межі території України і з 29 березня 2022 року перебувають у Брюсселі.
Відповідно до завіреного перекладу рішення Франкомовного суду першої інстанції Брюсселю від 08 грудня 2023 року, судом розглянуто справу за участі пана Королівського прокурора у Суді першої інстанції Брюсселя, діючи на запит Центрального органу Бельгії, який діє від імені пана ОСОБА_7 проти пані ОСОБА_8 і постановив рішення про відмову у поверненні в Україну ОСОБА_4 , який народився в Києві ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 4 а.с.127-176)
Указаним рішенням встановлено, що пані ОСОБА_10 не мала права вирішувати питання про перебування дитини за кордоном і не могла обійтись без згоди пана ОСОБА_7 та знехтувати принципом спільної батьківської опіки що оселитись в Бельгії зі спільною дитиною. З доказів, поданих до суду, не можна зробити висновок про відсутність згоди пана ОСОБА_7 . Незаконний характер переміщення відповідно до цілей Конвенції не заперечується.
Судом нагадано, що ця юрисдикція повинна оцінювати найкращі інтереси дитини і більше не обмежуватись презумпціями, такими як те, що Гаазька конвенція була складено в інтересах дитини і що цей інтерес вважається дотриманим події негайного повернення. У цьому випадку необхідно конкретно оцінити наслідки повернення дитини в Україну. …Воєнна ситуація, в якій опинилась Україна, а точніше Київ, створює для дитини ситуацію серйозного ризику. Дійсно, дозвіл дитині повернутись до зони, де зараз йде війна, серйозно загрожуватиме фізичній і психологічній безпеці дитини.

Згідно з висновком експерта ТОВ «Українська експертна компанія» за результатами проведення судової психологічної експертизи від 22 липня 2025 року на підставі заяви ОСОБА_2 :
1. Індивідуально-психологічні особливості матері - ОСОБА_2 , особливості її виховної поведінки позитивно впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини ОСОБА_3 ;
2. Оскільки ОСОБА_1 не з`явився (двічі) на дослідження у межах справжньої судово-психологічної експертизи, відповісти на запитання «2. Яким чином індивідуально-психологічні особливості батька - ОСОБА_1 особливості його виховної поведінки впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини - ОСОБА_3 .?» не видається можливим;
3. Умови виховання матері ( ОСОБА_2 ) позитивно впливають на психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини - ОСОБА_11 з урахуванням її індивідуально-психологічних властивостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, спрямованості особистості;
4. За результатами психологічного дослідження дитина ОСОБА_3 перебуває у задовільному емоційному стані, соціально адаптований, розвиток когнітивної та емоційно-вольової сфери відповідає віку дитини. У зв`язку з актуальною сімейною ситуацією у дитини ОСОБА_3 проявляються виражені ознаки емоційної прив`язаності до матері, а також глибокі емоційні переживання стосовно небажання в подальшому проживати з батьком;
5. За результатами психологічних досліджень дитина ОСОБА_3 виявляє позитивне (емоційно тепле) ставлення до матері ОСОБА_2 . У дитини ОСОБА_3 виявляються виражене прагнення до спільного проживання з матір`ю ОСОБА_2 та прихильність до неї. Щодо батька ОСОБА_1 у дитини порушена прихильність та наявне дистанціювання від нього, страх, що батько може його забрати від матері.
6. У дитини ОСОБА_3 ознаки психологічної травми виражено не проявляються. Проте, наявні помірно-виражені ознаки побоювання перспектив можливості у подальшому повернення його до проживання з батьком. 
Виявлені під час психологічного дослідження індивідуально-психологічні якості і властивості особистості ОСОБА_2 є цілком сприятливими для успішного й ефективного здійснення виховних і педагогічних функцій відносно свого сина ОСОБА_3 . Психологічні установки ОСОБА_2 як матері є продуктивними, конструктивними і такими, що здатні забезпечити повний психологічний комфорт і благополуччя дитини (а.с. 147-162 т.7).
Відповідно до висновку спеціаліста ОСОБА_12 за результатом експериментально-психологічного дослідження від 14 травня 2025 року, на підставі аналізу особистих висловлювань дитини, проективних методик, спостережень за поведінкою, відеофіксацій спілкування з батьком, а також на основі вікових, емоційних, пізнавальних та індивідуально-психологічних особливостей дитини, можна зробити такі висновки:
1. Малолітня дитина (9 років) вже здатна усвідомлено висловлювати свої думки, ставлення, емоції та віддавати перевагу тій чи іншій формі стосунків із дорослими. Це відповідає віковим нормам розвитку: дитина у цьому віці вже має достатній рівень когнітивної зрілості, емоційного диференціювання та моральних уявлень;
2. Емоційно-психологічний стан ОСОБА_3 є стабільним у присутності матері, що є свідченням безпечної прив`язаності, позитивного виховного середовища та емоційної підтримки. Дитина вільно висловлює свої почуття, має інтереси, хобі, переживає за навколишній світ і близьки;
3. Контакти з батьком ОСОБА_1 викликають у дитини емоційне напруження, захисні реакції та бажання уникати спілкування. Під час спілкування з психоаналітиком та на відео ОСОБА_4 чітко висловлює небажання продовжувати розмови з батьком, говорить про дискомфорт через маніпулятивні, принизливі або знецінювальні висловлювання батька.
У дитини зафіксовано високий рівень тривожності, напруги та захисної поведінки у зв`язку з контактами з батьком. Спостерігається емоційне виснаження, виражене небажання спілкування, відмова від розмов, що не є ситуативною реакцією, а відображає стабільну емоційну позицію;
4. Висловлювання дитини щодо подій з боку батька (згадки про «викрадення», «макав у суп», називання дому «тюрмою», кошмари уві сні) мають ознаки психотравмуючого досвіду, який, за відсутності належної психологічної корекції, може мати довготривалі негативні наслідки для розвитку дитини;
5. Зафіксовано агресивні дії батька щодо матері та бабусі, які відбувалися в присутності дитини. Такі епізоди є травмуючими та становлять потенційну загрозу психічному здоров`ю дитини, сприяють розвитку внутрішнього конфлікту, страху та втраті базового почуття безпеки;
6. Відомо, що дитина є свідком словесної агресії та емоційного тиску, які прямо чи опосередковано спрямовані на дискредитацію матері та її родини. Це суперечить принципам ненасильницького виховання та має негативний вплив на самооцінку та почуття стабільності дитини;
7. Виховні стратегії батьків
Матір застосовує виховний підхід, заснований на повазі до емоцій дитини, стабільності, підтримці, врахуванні вікових особливостей. Забезпечує умови, які сприяють адаптації, навчанню та гармонійному розвитку дитини.
Батько, як показали відео, спілкування та інші матеріали, ігнорує емоційні межі дитини, вдається до психологічного тиску, принижень на адресу матері, використовує мову ворожнечі. Така поведінка свідчить про прояв неповаги до власної малолітньої дитини та нездатність забезпечити безпечне психологічне середовище для дитини.
8. У висловлюваннях ОСОБА_4 відсутні ознаки нав`язаних переконань чи зовнішнього тиску з боку матері. Напроти, дитина демонструє здатність до критичного мислення, відстоює власну думку, захищає емоційно значимі для нього стосунки (з мамою та домом, де проживав раніше).
Можна зробити висновок, що мати, ОСОБА_2 , повністю присутня в житті дитини. Мати піклується про фізичний та духовний розвиток і спокій дитини, займається його вихованням, має освітні плани щодо майбутнього дитини, спілкується з дитиною в формі, необхідній для його нормального розвитку та самоусвідомлення. Проживання дитини з матір`ю відповідає найкращим інтересам дитини (а.с. 132-144 т. 7).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина 2 статті 160 СК України).
Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).
У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованій Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад, стосовно місця проживання дітей і доступу до них.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. 
Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності); відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.
Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 15 квітня 2020 року у справі № 61/35714/16-ц, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19.
Апеляційний суд враховує, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків (припинення їх спільного проживання) для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування.
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки відносно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
З матеріалів справи вбачається, сторони є батьки малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають належні умови для проживання і виховання дитини.
Станом на теперішній час у зв`язку із військовою агресією рф проти України та введенням воєнного стану ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 проживають у Брюсселі., де вона створила необхідні умови для проживання та виховання дитини.
ОСОБА_1 проживає у місті Києві.
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Відповідно до наданих ОСОБА_2 висновків експерта та спеціаліста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здатний усвідомлено висловлювати свої думки, ставлення, емоції та віддавати перевагу тій чи іншій формі стосунків із дорослими, має достатній рівень когнітивної зрілості, емоційного диференціювання та моральних уявлень.
Враховуючи указане, апеляційний суд дійшов висновку, що рівень розвитку та психологічний стан ОСОБА_3 , який досягнув десятирічного віку, дозволяє йому висловлювати власну думку щодо того, з ким з батьків він бажає проживати. 
Апеляційний суд у судовому засіданні (без присутності батьків) у присутності представника ОСОБА_2 та психолога у режимі відеоконференції заслухав думку ОСОБА_3 , який надав адекватні та вичерпні відповіді на питання суду, чітко та однозначно висловив свою позицію, обґрунтував її та повідомив суду про бажання проживати разом із своєю матір`ю.
Апеляційний суд враховує, що під час висловлення своєї думки у режимі відеоконференції ОСОБА_3 знаходився у кімнаті сам, його матір із кімнати вийшла, на нього не було вчинено жодного тиску, на питання суду він надавав впевнені чіткі відповіді, які не викликали у суду необхідність ставити будь-які уточнюючі питання.
При цьому у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження необхідності зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 , її звичного та безпечного середовища та визначення його місця проживання з батьком, з огляду на інтереси та думку самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків. 
При цьому ОСОБА_1 не довів обставин, за наявності яких встановлення спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком, та відповідно потижневе проживання дитини з кожним із батьків відповідатиме інтересам дитини, з урахуванням того, що матір дитини проживає у місті Брюссель, а батько у місті Києві.

Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить суд на період перебування ОСОБА_4 поза межами України у зв`язку з військовою агресією рф та з метою відновлення емоційного зв`язку з сином: 
зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити спілкування ОСОБА_5 з сином ОСОБА_4 шляхом відео зв`язку з використанням месенджерів (Viber, Telegram) щоденно з 20.00 до 21.00 за київським часом (UTC/GMT +2 години, у літній час + 1 година;
зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити необмежене спілкування ОСОБА_5 з сином ОСОБА_4 шляхом текстових повідомлень, голосових повідомлень, надсилання фото та відео з урахування режиму дитини;
зобов`язати ОСОБА_2 привозити ОСОБА_3 на обмежений час - 2 тижні - в Україну (безпечний регіон місто Тячів, Закарпатська область) та передавати дитину на залізничному вокзалі ОСОБА_1 для проведення часу сина з батьком без присутності матері - під час літніх канікул з 15 липня до 31 липня кожного року;
Зобов`язати ОСОБА_2 привозити ОСОБА_3 на обмежений час - 1 тиждень - в Україну (безпечний регіон місто Тячів, Закарпатська область) та передавати дитину ОСОБА_1 на залізничному вокзалі для проведення часу сина з батьком без присутності матері - під час зимових канікул з 02 січня до 08 січня кожного року.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 1, 2 статті 264 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (статті 367 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).
Таким чином, оскільки вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити спілкування із сином шляхом відео зв`язку з використанням месенджерів, текстових повідомлень, голосових повідомлень, надсилання фото та відео з урахування режиму дитини, та привозити ОСОБА_3 на обмежений час - 2 тижні - в Україну, ОСОБА_1 у зустрічному позові не заявлялися, в апеляційного суду відсутні підстави для прийняття та розгляду таких вимог.
Апеляційний суд наголошує, що позовні вимоги не можуть бути уточнені в апеляційній скарзі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що справу розглянуто неналежним складом суду, оскільки головуючому судді було заявлено вмотивований відвід, то апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Пунктом 2 частини 3 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 неодноразово заявлялися відводи судді Майбоженко А.М., які були розглянуті з постановленням відповідних ухвал.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 29 грудня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська