ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/9930/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі – ГУ ПФУ у Київській області, третя особа) про визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Волинській області № 104450014909 від 28.05.2025р. про відмову в призначенні пенсії за віком; зобов`язання призначити з 12 травня 2025 року пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу, визначеного пенсійним органом як 14 років 04 місяці 08 днів періоди роботи в колгоспі з 15.01.1984 по 1999, догляду за дитиною з 8.12.1993, отримання допомоги по безробіттю з 16.11.2000 по 08.02.2001. 
В обґрунтування позову позивач вказує, що 21.05.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №104450014909 від 28.05.2025 відмовлено в призначенні пенсії за віком в зв`язку з відсутністю страхового стажу.
Позивач вважає дану відмову безпідставною та незаконної, тому просить позов задовольнити.
Ухвалою судді від 08.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (а.с.41).
Копію ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі від 08.09.2025 відповідач отримав 10.09.2025 у зареєстрований в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, однак відзиву на позовну заяву у встановлений термін не надав (а.с.42).
У поданих до суду додаткових поясненнях ГУ ПФУ у Київській області від 26.09.2025 представник ГУ ПФУ у Київській області позов не визнає, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. 
В обґрунтування своє позиції зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою від 21.05.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі — Закон № 1058). Вік Позивача - 60 років. Страховий стаж, на момент звернення, становив — 14 років 04 місяці 08 днів. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.
Заяву Позивача та додані до неї документи, за принципом екстериторіальності, було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області та винесено рішення №104450014909 від 28.05.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком.
За результатами розгляду заяви про призначення пенсії та доданих документів, до страхового стажу не зараховано періоди:
- роботи в колгоспі та з 05.07.1984 по 1999, оскільки відсутня довідка про встановлений та відпрацьований мінімум вихододнів, накази про переведення в КСП ім. Мічуріна та звільнення; 
- період отримання допомоги по безробіттю з 16.11.2000 по 08.02.2001, оскільки відсутній номер наказу про початок виплати; 
- період догляду за дитиною до 3-го віку, оскільки у свідоцтві про народження дитини відсутній штамп про видачу паспорта, а в заяві про призначення пенсії за віком відсутня інформація про здійснення такого догляду. 
З 1999 року страховий стаж зараховано по довідці ОК-5.
Зазначає, що для зарахування вище вказаних періодів, позивачу необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємствами, на яких працював позивач, на підставі первинних документів за час виконання роботи. Враховуючи вищезазначене, вважає, що пенсійним органом правомірно відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки позивач не набула необхідного страхового стажу.
21.10.2025 на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі в яких вона підтримала доводи, викладені у позовній заяві (а.с.63-67). 
Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до ГУ ПФУ у Київській області із заявою від 21.05.2025 про призначення пенсії (а.с.29).
Заяву та додані до неї матеріали, за принципом екстериторіальності було розглянуто ГУ ПФУ у Волинській області та прийнято рішення №104450014909 від 28.05.2025, яким позивачу відмовлено в призначених пенсії за віком (а.с.31).
Згідно вказаного рішення страховий стаж заявника складає 14 років 04 місяці 08 днів, при необхідних не менше 32 років в період з 01.01.2025 по 31.12.2025.
Зі спірного рішення слідує, що до страхового стажу позивачки не зараховано наступні періоди:
- робота в колгоспі з 05.07.1984 по 1999, оскільки відсутня довідка про встановлений та відпрацьований мінімум вихододнів, накази про переведення в КСП ім. Мічуріна та звільнення; 
- період отримання допомоги по безробіттю з 16.11.2000 по 08.02.2001, оскільки відсутній номер наказу про початок виплати; 
- період догляду за дитиною до 3-го віку, оскільки у свідоцтві про народження дитини відсутній штамп про видачу паспорта, а в заяві про призначення пенсії за віком відсутня інформація про здійснення такого догляду. 
Вважаючи дії відповідача щодо не врахування вказаних вище періодів до страхового стажу, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулася із цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд враховує такі нормативно-правові акти.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон №1058-ІV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.
Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Отже, норми Закону №1058-IV умовами для призначення пенсії за віком визначають не лише вік, а й наявність відповідного страхового стажу на час досягнення віку.
Як встановлено абзацом першим частини першої статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Законом №1058-IV набрав чинності 01 січня 2004 року.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
За приписами частини першої статті 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 Закону №1788-XII установлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеній нормі Закону №1788-XII відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637, зі змінами). Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (абзац другий пункту 1, пункт 2 Порядку №637).
Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі змінами), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року №8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 встановлено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Як визначено пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб: уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
За приписами частин першої, третьої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідно до частини п`ятої статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж (за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.
Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
У позивача наявна трудова книжка серії колгоспника серії НОМЕР_1 від 24.02.1985 (а.с.20-23).
З відомостей трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 , слідує наступне:
15.01.1984 – позивач прийнята в колгосп імені Мічуріна поваром до їдальні; 
01.06.1998 – переведена на різні роботи в колгоспі імені Мічуріна;
01.09.1998 – назначена завідуючою нафтоскладом в колгоспі імені Мічуріна;
04.04.2000 – прийнята поваром в їдальню по переводу в СООО «Піщане» Червоноармійського району;
01.05.2000 – прийнята на посаду повара в їдальню за трудовим договором в СООО «Піщане» Червоноармійського району;
19.10.2000 – розірвано договір і звільнено за особистим бажанням по статті 38 КЗоТ України;
07.11.2000 – звільнена з СООО «Піщане» Червоноармійського району з посади повара у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору;
16.11.2000 – розпочато виплату по безробіттю згідно статті 29 п. 1а Закону України «Про зайнятість населення»;
08.02.2001 – припинено виплату по безробіттю згідно статті 30 п.1 Закону України «Про зайнятість населення».
Записи трудової книжки містять дату і номер документа, на підставі якого їх внесено, записи про звільнення засвідчені підписами уповноважених осіб роботодавця та печаткою. З цього приводу трудова книжка зауважень у відповідача не викликала. При цьому слід зауважити, що хронологічна послідовність записів у трудовій книжці дотримана, наявні посилання на документи, на підставі яких вчинено записи.
Між тим, відмовляючи ОСОБА_2 у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи в колгоспі з 05.07.1984 по 1999 відповідач мотивував відсутністю довідки про встановлений та відпрацьований мінімум вихододнів, наказів про переведення в КСП ім. Мічуріна та звільнення.
З даного питання суд зазначає, що 12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України №637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310 (далі - Основні Положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).
Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Відповідно до пункту 8 Основних Положень трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.
Отож, виходячи з наведеного можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Судом встановлено, що в трудовій книжці колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 на сторінці «Трудова участь в громадському господарстві» зазначено роки, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві та виконаний позивачем річний мінімум трудової участі в громадському господарстві та скріплений печаткою (а.с.22). 
На виконання пункту 5 та 6 Основних Положень роботодавцем (колгоспом) вівся розділ в якому зазначалися відомості встановлених у колгоспі річних мінімумів трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Записи трудової книжки позивача є чіткими, зрозумілими та не підлягають подвійному тлумаченню, відтак, є належними та допустимими доказами на підтвердження його страхового (трудового) стажу. Доказів, які б спростовували спірний період трудової діяльності позивача відповідач не надав.
З огляду на наведене суд приходить висновку, що трудова книжка позивача є достатнім доказом для зарахування періодів трудової діяльності позивача в колгоспі до її страхового стажу.
Щодо незарахування відповідачем періоду періоду отримання допомоги по безробіттю з 16.11.2000 по 08.02.2001, оскільки відсутній номер наказу про початок виплати, суд зазначає наступне. 
Згідно із пунктом 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58 (далі Інструкція №58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.4 Інструкції №58, визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Судом встановлено, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач у період з 16.11.2000 по 08.02.2001 перебувала на обліку у центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю (а.с.21-22).
Як зазначено вище, підставою для відмови у врахуванні періоду перебування на обліку у центрі зайнятості з 16.11.2000 по 08.02.2001 до стажу позивача згідно поданої трудової книжки було те, що вказаному записі відсутній номер наказу про початок виплати.
Так суд зазначає, що у трудовій книжці запис хоч і не міститься номеру наказу, проте чітко зазначена дата запису початку виплати допомоги по безробіттю – 16.11.2000. 
При цьому вказані запис є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять дату наказу, підпис відповідальної особи та печатку підприємства. Отже, навіть за вказаних обставин, можна чітко ідентифікувати, дату початку та припинення виплати допомоги по безробіттю.
Всі попередні та наступні записи є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять підпис відповідальної особи та печатки підприємств, номер і дату наказу про прийняття та звільнення з роботи.
При цьому суд зазначає, що жодних неправильних чи неточних записів саме про періоди роботи позивача, у зв`язку з чим необхідно підтверджувати трудовий стаж, контролюючим органом не виявлено.
Окрім цього, відповідачем також не вказано жодних підстав, за яких таке оформлення записів робить їх недійсними або сумнівними.
Таким чином, оскільки судом не встановлено недостовірності або неточності вказаних записів, зазначене не може бути підставою для не зарахування оспорюваного періоду роботи позивача до його трудового стажу.
Суд зазначає, що, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 Про трудові книжки працівників №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Отже, з вище наведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Слід зазначити, що у разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу чи розбіжностях у поданих документах, відповідач мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо від позивача, підприємства, а не відмовляти позивачу в призначенні пенсії.
Разом з тим, суд незгодний з посиланням відповідача, як на підставу відмови у зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною до 3-го віку, у зв`язку з тим, що у свідоцтві про народження дитини відсутній штамп про видачу паспорта, а в заяві про призначення пенсії за віком відсутня інформація про здійснення такого догляду, з огляду на наступне. 
Відповідно до частини 3 статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Згідно з частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Відповідно до п. 11 наведеного вище Порядку № 637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Отже, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
При цьому, достатнім є надання свідоцтва про народження дитини. Чинне законодавство не містить обов`язкової умови наявності у свідоцтві відмітки про отримання дитиною паспорту.
Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є позивач ОСОБА_1 (а.с.27).
Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області не аргументовано необхідність подання свідоцтва про народження дитини з обов`язковим штампом про отримання паспорта з посиланням на відповідні вимоги законодавства, тому такі доводи є безпідставними.
Таким чином, суд вважає, що період догляду за дитиною, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення нею трирічного віку, має бути зарахований до страхового стажу позивача.
З огляду на те, що єдиною підставою прийняття ГУ ПФУ у Волинській області рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу була відсутність необхідного страхового стажу 32 роки, суд доходить висновку, що рішення відповідача №104450014909 від 28.05.2025 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів, які б свідчили, що дії щодо не зарахування позивачу спірних періодів її роботи до страхового стажу для призначення пенсії за віком вчинені відповідно до норм законодавства, з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для їх вчинення.
Разом з тим, суд зауважує, що завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Статтею 58 Закону № 1058визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до Рекомендацій № К(80)2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятим Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 термін дискреційне повноваження означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.
Отже, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Оскільки суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, призначенні певних виплат та допомог, суд дійшов висновку щодо зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.05.2025 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду у даній справі та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з частиною другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною першою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень рішення якого оскаржується, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності прийнятого рішення та не спростовано доводи позивача в цій частині.
З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відтак, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (рішенням якого відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком) на користь позивача необхідно стягнути 1 211,20 грн. судового збору, сплаченого відповідно до квитанції від 02.09.2025.
Керуючись статтями 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинський області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Волинській області №104450014909 про відмову в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Волинській області потворно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.05.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 з 05.07.1984 по 1999 рік, період отримання допомоги по безробіттю з 16.11.2000 по 08.02.2001 та період догляду за дитиною 08.12.1993 р.н. до 3-го віку, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду у Волинській області судовий збір у сумі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 6, код ЄДРПОУ 13358826). 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, місто Фастів, вулиця Андрія Саєнка, 10, код ЄДРПОУ 22933548).

Суддя А.Я. Ксензюк