Справа № 640/5829/19
	
РІШЕННЯ
іменем України

23 січня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом, в якому просила: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 20.12.2018 № Ф-0021791303 на суму 28 541,54 грн; визнати протиправним та скасувати рішення від 20.12.2018 № 0021781303 про застосування штрафних санкцій за донарахування контролюючим органом своєчасно не нарахованого ЄСВ на суму 3 727,55 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.03.2019 № 003211303 (яким змінено показники ППР від 20.12.2018 № 0021761303) щодо податку на доходи фізичних осіб із загальним розміром грошового зобов`язання 54 473,43 грн, з яких додаткове зобов`язання – 51 583,23 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.12.2018 № 0021771303 щодо військового збору на суму 4 298,61 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.12.2018 № 0021811303 на суму 99 439,98 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.12.2018 № 0021821303 на суму 1,00 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.12.2018 № 0021801303 на суму 38 623,84 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2019 задоволено клопотання представників сторін про розгляд справи за участі сторін та здійснено розгляд справи за правилами спрощеного позовного в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову відмовлено.
Справа у встановлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України строки Окружним адміністративним судом міста Києва розглянута не була.
На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №2825 (в редакції Закону України №3863-ІХ) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399.
Так, за результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, адміністративна справа передана на розгляд Хмельницькому окружному адміністративному суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2025 року, дану адміністративну справу передано на розгляд судді Печеному Є.В.
Ухвалою судді Хмельницького окружного адміністративного суду Печеного Є.В. від 17.03.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу №640/5829/19; ухвалено замінити відповідача у справі № 640/5829/19 з Головного управління ДФС у місті Києві на його правонаступника - Головне управління ДПС у місті Києві (04116, місто Київ, вул. Шолуденка, будинок 33/19, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи 44116011); ухвалено розпочати розгляд справи спочатку; ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 25.12.2025 ухвалено залучити до участі у справі № 640/5829/19 в якості другого відповідача - Головне управління ДПС у Київській області (ЄДРПОУ 44096797, адреса вул. Святослава Хороброго, 5а, м. Київ, 03151); ухвалено розгляд справи розпочати спочатку; ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою від 23.01.2026 клопотання Головного управління ДПС у м. Києві про виключення зі складу учасників справи № 640/5829/19 задоволено; ухвалено визнати Головне управління ДПС у м. Києві неналежним відповідачем та виключити зі складу учасників справи № 640/5829/19.
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.
Вказує, що висновки акта документальної планової перевірки, покладені в основу оскаржуваних рішень контролюючого органу, є помилковими; господарські операції позивача реальні, підтверджені первинними документами; порушення норм Податкового кодексу України (далі – ПК України у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (далі – Закон № 2464-VI у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) відсутні. 
Позивач також зазначає, що усі оскаржувані рішення є похідними від висновків контролюючого органу за результатами її планової перевірки, є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. 
Відповідач у відзивах на позов заперечив проти його задоволення, посилаючись на те, що за результатами документальної планової перевірки встановлено, зокрема, заниження позивачем об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб, військовим збором, податку на додану вартість, порушення законодавства про застосування реєстраторів розрахункових операцій, а також наявність недоїмки та підстав для застосування штрафних санкцій з ЄСВ. 
У відзиві відповідач заявив клопотання про залишення позову без розгляду в частині вимог щодо податкових повідомлень-рішень від 20.12.2018 №№ 0021821303, 0021771303, 0021801303, 0021811303, від 28.03.2019 № 003211303, з мотивів пропуску позивачем строку звернення до суду.
Розглянувши клопотання, матеріали справи, суд вказує на таке.
Позивачем позов у цій справі подано до Окружного адміністративного суду м. Києва 04.04.2019 року.
Позивачем було подано одну скаргу щодо усіх оскаржуваних рішень податкового органу від 16.01.2019 до ДФС України, за результатами розгляду якої позивачка отримала два рішення: від 20.02.2019 – отримано 04.03.2019 року; від 21.03.2019 – отримано 26.03.2019 (при цьому, строк розгляду скарги було продовжено до 21.03.2019 включно).
Щодо податкових повідомлень-рішень та рішень про грошові зобов`язання (ПДФО, військовий збір, ПДВ, штрафи РРО), то суд зазначає про таке.
На час подання позову (04.04.2019 року), частина 1 ст. 122 КАС України визначала, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абзацу 1 ч. 2 ст. 122 КАС України у тій же редакції, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України у тій же редакції, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За ч. 4 ст. 122 КАС України у тій же редакції, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до пунктів 56.18, 56.19 ст. 56 ПКУ у редакції, на час подання позову, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню.
Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
У разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19 дійшов висновку, що пункт 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною нормою щодо строку звернення до суду у справах про оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень про нарахування грошових зобов`язань, яка має пріоритет перед загальними приписами статті 122 КАС України. 
Якщо платник застосував адміністративне оскарження рішення про нарахування грошового зобов`язання (ППР тощо), строк звернення до суду – 1 місяць з дня, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.
При цьому, п. 56.18 ПКУ після вилучення визначення «строк звернення до суду» розглядається Верховним Судом не як процесуальний строк на звернення до суду, а як загальна «рамка» з урахуванням строків давності за ст. 102 ПКУ.
Отже, суд виходить з того, що для ППР та рішень про грошові зобов`язання, якщо була скарга платника податків до ДФС, підлягає застосуванню 1-місячний строк за п. 56.19 ПКУ, а не 3 місяці за ч. 4 ст. 122 КАС.
Щодо Вимоги з ЄСВ та рішення про штраф з ЄСВ, то суд виходить із таких міркувань.
Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI встановлює 10-денний строк для оскарження вимоги про сплату недоїмки – як до органу ДФС (в адміністративному порядку), так і безпосередньо до суду.
Верховний Суд у постанові від 25.02.2021 у справі № 580/3469/19 сформував правовий висновок про те, що: 10-денний строк – для первинного оскарження вимоги (адміністративно або до суду); якщо платник податків спочатку обрав адміністративне оскарження, то для подальшого звернення до суду застосовується ч. 4 ст. 122 КАС – 3 місяці з дня отримання рішення за скаргою.
Повертаючись до обставин подання позову у цій справі, суд вказує на таке.
Як зазначено вище, позов подано позивачем 04.04.2019 року, тобто строк 1 місяць за п. 56.19 ПКУ нею не пропущений ні щодо ППР, ні щодо інших рішень про грошові зобов`язання, прийнятих за результатами перевірки.
Вимога і рішення про штраф з ЄСВ були теж включені до скарги позивача в адміністративному порядку до ДФС від 16.01.2019 року.
Отже, позивач спочатку скористалася адміністративним оскарженням, а вже потім звернулася до суду.
За правовим висновком Верховного Суду у постанові від 25.02.2021 у справі № 580/3469/19: у такому разі застосовується 3-місячний строк за ч. 4 ст. 122 КАС; строк обчислюється з дня отримання платником рішення за скаргою.
Отже, подання позову 04.04.2019 щодо оскарження вимоги і рішення про штраф з ЄСВ відбулося в межах 3-місячного строку.
З огляду на викладене вище, строк звернення до суду у цій справі з позовною заявою ФОП ОСОБА_1 не пропущений, а отже, у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви в частині вимог слід відмовити. 
Також відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
Дослідивши клопотання, матеріали справи, суд вказує на таке.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно із ч. 6 ст. 262 КАС України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
З огляду на викладене вище, надаючи оцінку клопотанню відповідача, суд виходить із таких міркувань.
Виходячи з характеру спору, змісту та обсягу письмових доказів, наявних у матеріалах справи, того, що сторони виклали свою позицію щодо предмету спору у заявах по суті справи, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
Окремо суд звертає увагу на те, що відповідач у клопотанні не обґрунтовує підстав для розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін.
Водночас, виходячи з положень, зокрема, ч. 6 ст. 262 КАС України, наявності одного лише клопотання без його належного обґрунтування не достатньо для постановлення судом ухвали про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. 
Головним управлінням ДФС у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового законодавства та законодавства про ЄСВ за період 2015–2017 років. 
За результатами складено акт перевірки, в якому зазначено, зокрема, про: заниження оподатковуваного доходу ФОП (об`єкта оподаткування ПДФО) шляхом завищення витрат та нерефлектування частини доходу; заниження бази оподаткування військовим збором; заниження податкових зобов`язань з ПДВ; здійснення реалізації «необлікованого» товару без належного проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій (РРО); неналежне нарахування та сплату ЄСВ.
На підставі акта перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області 20.12.2018 прийнято: вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ № Ф-0021791303 на суму 28 541,54 грн; рішення № 0021781303 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого ЄСВ на суму 3 727,55 грн; податкове повідомлення-рішення № 0021761303 з податку на доходи фізичних осіб; податкове повідомлення-рішення № 0021771303 з військового збору на суму 4 298,61 грн; податкове повідомлення-рішення № 0021801303 з податку на додану вартість на суму 38 623,84 грн; податкові повідомлення-рішення №№ 0021811303 та 0021821303 щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення порядку проведення розрахункових операцій із використанням РРО на суми відповідно 99 439,98 грн та 1,00 грн.
Під час адміністративного оскарження окремі висновки перевірки були змінені: податкове повідомлення-рішення № 0021761303 щодо ПДФО замінено податковим повідомленням-рішенням від 28.03.2019 № 003211303 із загальною сумою грошового зобов`язання 54 473,43 грн (у тому числі додаткове зобов`язання – 51 583,23 грн), інші спірні рішення залишені без змін.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Надаючи оцінку правомірності ППР щодо ПДФО, військового збору та ПДВ (№ 003211303, № 0021771303, № 0021801303), суд виходить із таких міркувань.
Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Пункти 177.4, 177.10 ПК України встановлюють обов`язок ФОП вести облік доходів та витрат і підтверджувати витрати належними первинними документами.
За статтями 185, 187, 198, 200 ПК України, об`єктом оподаткування ПДВ є операції з постачання товарів/послуг; право на податковий кредит виникає за умови фактичного здійснення операції та наявності належно оформлених первинних документів і зареєстрованої податкової накладної.
Верховний Суд у своїй сталій практиці (наприклад, постанови від 28.02.2020 у справі № П/811/3637/14, від 10.04.2020 у справі № 440/1082/19) виходить з того, що: право платника на формування витрат та податкового кредиту пов`язане з реальним характером господарських операцій; формальні недоліки у документах або проблемний статус контрагента самі по собі не є достатньою підставою для висновку про нереальність операції; контролюючий орган зобов`язаний довести фактичну відсутність руху активів, а не лише посилатися на податкову інформацію про контрагента.
Так, як вбачається з акта перевірки, донарахування ПДФО (ППР № 003211303), військового збору (ППР № 0021771303) та ПДВ (ППР № 0021801303) ґрунтуються на висновках контролюючого органу про: нібито заниження валового доходу позивача внаслідок «нереальності» частини операцій із придбання та реалізації товару (пального); відсутність у окремих контрагентів позивача персоналу та матеріальних ресурсів, розбіжності у податковій звітності; припущення, що значний обсяг поставок не міг бути фактично здійснений такими контрагентами.
Разом з тим, із наявних у матеріалах справи доказів убачається, що: операції з придбання та реалізації товару оформлені договорами, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, актами приймання-передачі; оплата за товар здійснювалася безготівково, що підтверджується банківськими виписками; первинні документи містять усі необхідні реквізити, передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
При цьому, відповідач не навів і не надав до суду доказів, які б свідчили про підроблення первинних документів, про притягнення контрагентів чи позивача до кримінальної відповідальності за фіктивність господарських операцій, про встановлення факту відсутності поставки товару за результатами інших перевірок тощо.
Фактично висновки про нереальність операцій ґрунтуються на узагальненій податковій інформації щодо контрагентів (відсутність за місцезнаходженням, відсутність активів, розбіжності у звітності), без спростування конкретних документів позивача та без доведення відсутності фактичного руху товару.
За таких обставин, суд виходить з того, що відповідач не довів належними та допустимими доказами нереальність господарських операцій позивача та заниження ним об`єкта оподаткування. 
Відтак, він не виконав обов`язку, покладеного на нього частиною другою статті 77 КАС України.
За відсутності доказів того, що задекларовані позивачем витрати не пов`язані з господарською діяльністю або що відповідні господарські операції фактично не відбулися, підстави для донарахування ПДФО, військового збору та ПДВ відсутні.
Отже, суд доходить висновку, що податкові повідомлення-рішення від 28.03.2019 № 003211303, від 20.12.2018 № 0021771303 та від 20.12.2018 № 0021801303 є протиправними та підлягають скасуванню як такі, що прийняті без належного фактичного та правового обґрунтування та не відповідають критеріям, визначеним статтею 2 КАС України.
Надаючи оцінку правомірності податкових повідомлень-рішень щодо штрафів за порушення порядку проведення розрахункових операцій (№ 0021811303, № 0021821303), суд вказує на таке. 
З акта перевірки та змісту податкових повідомлень-рішень від 20.12.2018 №№ 0021811303, 0021821303 убачається, що ними до позивача застосовано штрафні фінансові санкції за порушення вимог законодавства про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі (зокрема, Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Підставою для нарахування зазначених штрафів контролюючий орган визначив факт реалізації позивачем «необлікованого» товару, який, на думку органу, мав бути проведений через РРО, але не був належним чином відображений у розрахункових документах та звітності.
Водночас, контролюючим органом: не зафіксовано жодної контрольної закупки, результатів фактичної перевірки, в ході якої було б виявлено здійснення розрахункових операцій без застосування РРО; не наведено конкретних випадків прийняття готівкових коштів від покупців позивачем без видачі розрахункових документів; не подано до суду доказів (Z-звітів, фіскальних чеків, актів про невідповідність готівки сумі в денному звіті тощо), які б у сукупності свідчили про проведення розрахункових операцій позивачем з порушенням вимог зазначеного Закону.
Отже, штрафні санкції за ППР № 0021811303 та № 0021821303 є похідними від висновку про реалізацію «необлікованого» товару, який суд вище визнав недоведеним. 
За відсутності належних доказів фактичного здійснення розрахункових операцій без використання РРО, сама по собі податкова інформація про можливе заниження доходу не є достатньою підставою для притягнення платника до відповідальності за порушення законодавства про РРО.
Отже, суд доходить висновку, що податкові повідомлення-рішення від 20.12.2018 № 0021811303 та № 0021821303 також є протиправними та підлягають скасуванню.
Надаючи оцінку правомірності вимоги та рішення щодо ЄСВ (№ Ф-0021791303, № 0021781303), суд зазначає про таке. 
Статтею 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту); дипломатичні представництва і консульські установи України, філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами; дипломатичні представництва і консульські установи іноземних держав, філії, представництва та інші відокремлені підрозділи іноземних підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), розташовані на території України; підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу або компенсацію відповідно до законодавства, - для осіб, зазначених у пунктах 9-14 цієї частини; інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції (у тому числі постійне представництво інвестора-нерезидента), що використовує працю фізичних осіб, найнятих на роботу в Україні на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем в Україні, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); 2) працівники - громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють: на підприємствах, в установах та організаціях, в інших юридичних осіб, зазначених в абзацах другому та восьмому пункту 1 цієї частини; у фізичних осіб - підприємців на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством; у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту); 3) фізичні особи, які виконують роботи (надають послуги) на підприємствах, в установах та організаціях, в інших юридичних осіб, зазначених в абзаці другому пункту 1 цієї частини, чи у фізичних осіб - підприємців або осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, за цивільно-правовими договорами (крім фізичних осіб - підприємців, якщо виконувані ними роботи (надані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); 4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; 5) особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; 6) громадяни України, які працюють у розташованих за межами України дипломатичних представництвах і консульських установах України, філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах підприємств, установ та організацій (зокрема міжнародних), утворених відповідно до законодавства України (якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України); громадяни України та особи без громадянства, які працюють у дипломатичних представництвах і консульських установах іноземних держав, філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах іноземних підприємств, установ та організацій (зокрема міжнародних), розташованих на території України; 7) особи, які працюють на виборних посадах в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян та отримують заробітну плату (винагороду) за роботу на такій посаді; 8) працівники воєнізованих формувань, гірничорятувальних частин незалежно від підпорядкування, а також особовий склад аварійно-рятувальної служби, утвореної відповідно до законодавства на постійній основі; 9) військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби), особи рядового і начальницького складу; 10) батьки - вихователі дитячих будинків сімейного типу, прийомні батьки, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства; 11) особи, які отримують допомогу по тимчасовій непрацездатності, перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами і отримують допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 12) особи, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України, органах Міністерства внутрішніх справ України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту; 13) особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини; 14) один з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства. 
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 2-14 частини першої цієї статті, є застрахованими особами відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Платники єдиного внеску, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті, є страхувальниками для платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 2, 3, 6-14 частини першої цієї статті. 
Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За частиною першою статті 7 цього Закону, єдиний внесок нараховується: 1) для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці" ( 108/95-ВР ), та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму грошового забезпечення кожної застрахованої особи, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами; допомоги або компенсації відповідно до законодавства. 
Нарахування та сплата єдиного внеску за платників, зазначених у пунктах 10, 12, 13 та 14 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету в порядку ( 178-2011-п ), встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу. 
На період до 1 січня 2023 року платники, зазначені в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, які є підприємствами суднобудівної промисловості (клас 30.11 група 30.1 розділ 30, клас 33.15 група 33.1 розділ 33 КВЕД ДК 009:2010) ( vb457609-10 ), звільняються від сплати єдиного внеску на суму оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності, що здійснюється за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; 2) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). 
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; 3) для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; 4) для платників, зазначених у пункті 11 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами. 
Платники, зазначені у пунктах 10, 12, 13 та 14 частини першої статті 4 цього Закону, звільняються від сплати єдиного внеску із сум отриманих ними грошового забезпечення, допомоги або компенсації. 
Для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. 
Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. 
Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. 
Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. 
Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. 
Нарахування єдиного внеску за платників, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7, 8, 9 та 11 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється платниками, зазначеними у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на які єдиний внесок нарахований. 
Перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок ( 1170-2010-п ), затверджується Кабінетом Міністрів України. Не нараховується на виплати та не утримується єдиний внесок з виплат, що компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Верховний Суд у низці постанов (зокрема, у зразковій справі від 02.09.2019 № Пз/9901/10/19, а також у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19) сформулював правовий висновок, згідно з яким: особа, зареєстрована як фізична особа-підприємець і не знята з обліку як платник ЄСВ, у відповідний період зобов`язана нараховувати та сплачувати ЄСВ не менше мінімального страхового внеску за кожен місяць, незалежно від фактичного отримання доходу; винятком є випадки, коли за таку особу одночасно сплачується ЄСВ роботодавцем як за найманого працівника, що унеможливлює подвійне навантаження внеском.
Так, із матеріалів справи вбачається, що в перевірюваний період позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець, відомості про припинення підприємницької діяльності або зняття з обліку як платника ЄСВ у цей період відсутні.
Вимога від 20.12.2018 № Ф-0021791303 та рішення від 20.12.2018 № 0021781303 ґрунтуються на розрахунках контролюючого органу за даними інтегрованої картки платника, згідно з якими, позивач не нараховувала та не сплачувала мінімальний страховий внесок ЄСВ за окремі місяці 2015–2017 років, унаслідок чого утворилася недоїмка в сумі 28 541,54 грн та виникли підстави для застосування штрафних санкцій у сумі 3 727,55 грн.
Заперечуючи проти зазначених рішень, позивач у своїх поясненнях переважно посилається на незаконність висновків акта перевірки щодо заниження доходу та на правомірність своїх дій загалом. 
Разом з тим позивач: не навела та не подала до суду конкретних доказів (платіжних доручень із відміткою банку, квитанцій тощо), які б підтверджували сплату ЄСВ у мінімальному розмірі за всі місяці, охоплені перевіркою; не довела, що у спірний період вона одночасно перебувала в трудових відносинах як найманий працівник і за неї сплачував ЄСВ роботодавець, що могло б впливати на наявність/розмір недоїмки.
Сам по собі той факт, що позивач заперечує проти висновків контролюючого органу щодо оподаткування доходів, не спростовує установленої органом відсутності сплати мінімального страхового внеску у відповідних місяцях, оскільки обов`язок сплати ЄСВ пов`язується Законом № 2464-VI насамперед зі статусом платника ЄСВ (ФОП) та фактом перебування на обліку, а не виключно з розміром задекларованого доходу.
За таких обставин суд вважає, що відповідач діяв у межах наданих повноважень та відповідно до вимог статей 4, 7, 9 Закону № 2464-VI (у редакції, чинній на час прийняття спірних рішень), а позивач не довела обставин, які б свідчили про повну та своєчасну сплату ЄСВ у мінімальному розмірі чи про наявність виняткових підстав для звільнення від такого обов`язку.
Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування вимоги № Ф-0021791303 та рішення № 0021781303.
Підсумовуючи наведене вище, суд приходить до таких висновків.
Податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області: від 28.03.2019 № 003211303, від 20.12.2018 № 0021771303, від 20.12.2018 № 0021801303, від 20.12.2018 № 0021811303, від 20.12.2018 № 0021821303 – прийняті без належного фактичного та правового обґрунтування, з порушенням критеріїв, визначених статтею 2 КАС України; відповідач не довів реальності встановлених ним порушень і не спростував подані позивачем первинні документи. 
Ці рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 20.12.2018 № Ф-0021791303 та рішення від 20.12.2018 № 0021781303 про застосування штрафних санкцій з ЄСВ прийняті на підставі та у спосіб, що відповідають Закону № 2464-VI; позивач не довела повної сплати ЄСВ у мінімальному розмірі та не навела інших підстав для визнання цих рішень протиправними. 
У цій частині позов підлягає відмові.
Отже, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 943,54 грн сплаченого судового збору.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 28.03.2019 № 003211303.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 20.12.2018 № 0021771303.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 20.12.2018 № 0021801303.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 20.12.2018 № 0021811303.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 20.12.2018 № 0021821303.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 943 (одна тисяча дев`ятсот сорок три) гривні 54 копійки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Головне управління ДПС у Київській області (вул. Святослава Хороброго, 5а, м. Київ, 03151 , код ЄДРПОУ - 44096797) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений