ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року Чернігів Справа № 620/6216/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Дубіної М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за позовом Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради до Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, 

У С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Комунальне некомерційне підприємство «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради (далі – КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф») звернулось до суду з позовом до Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування вимоги від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024.
На обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність оспорюваної вимоги відповідача, оскільки висновки відповідача не ґрунтується на прямих доказах, а є виключно суб`єктивними припущеннями, з якими позивач не згоден, а тому підписав акт із запереченнями, які не було враховано контролюючим органом під час винесення оскаржуваної вимоги, хоча позивачем надано заперечення (зауваження) на обґрунтування своєї позиції.
Ця справа вже розглядалась Чернігівським окружним адміністративним судом та Шостим апеляційним адміністративним судом, проте Верховний Суд постановою від 12.11.2025 скасував рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2024, а справу № 620/6216/24 направив на новий судовий розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М.М. від 16.12.2025 справу № 620/6216/24 прийнято до свого провадження. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача, заперечуючи проти заявлених позовних вимог просить суд відмовити у їх задоволенні, оскільки у зв`язку з тим, що під час проведення ревізії виявлені порушення не усунуті відповідно до пункту 7 статті 10 Закону України від 26.01.1993 № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі – Закон № 2939-XII) Центру направлено оспорювану вимогу щодо усунення цих порушень законодавства, яка є законною та достатньо конкретизованою у пунктах вимоги.
У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача вказує на його необґрунтованість та просить суд задовольнити позовні вимоги з огляду на те, що відповідачем у пункті 1 спірної вимоги не вказані норми, які регламентують спосіб усунення порушень, зокрема: притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників, винних у допущених порушеннях; також варто зауважити, що вказана вимога є похідною від інших, тому насамперед варто зауважити на протиправності інших вимог відповідача і у випадку відсутності порушень, перша вимога підлягає скасуванню як протиправна. Щодо пункту 2 вимоги позивач зазначає, що відповідач не точно відобразив преамбулу Положення «Про порядок виплати надбавок та матеріальної допомоги медичним працівникам системи екстреної медичної допомоги», адже воно розроблено на основі вищезгаданих нормативних актів, та інших положень галузевого законодавства. Окрім цього, дане положення відповідає нормам колективного договору, яке є для нього основним орієнтиром, що забезпечує оплату праці працівників комунального закладу; акт ревізії від 28.02.2024 № 04-30/01 не містить застережень, що такі виплати встановлені керівником поза межами фонду оплати праці; позивач не є бюджетною установою, кошти підприємство отримує в результаті здійснення господарської діяльності на підставі Договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, тобто це є його власними коштами, що вказує на те, що він має право розпоряджатися коштами на власний розсуд, а тому порушення щодо доплат не медичним працівникам з урахуванням цих положень відсутнє, адже позивач діяв в межах дозволеного. Також представник позивача зазначає, що не врахування суми індексації заробітної плати в сумі, на яку нараховується доплата в розмірі 300% передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 24.04.2020 № 331 (зі змінами) «Про невідкладні заходи щодо забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та належної оплати праці медичних та інших працівників, які надають медичну допомогу таким пацієнтам» (далі – постанова №331), порушує право одержувачів даної доплати на справедливий розрахований з урахування державних гарантій розмір доходів, щодо вчасного відшкодування подорожчання споживчих товарів та послуг, та порушує право медичних та інших працівників безпосередньо зайнятих ліквідацією епідемії та здійснення заходів з запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, на підвищення в повному обсязі рівня оплати в зв`язку зі значним зростанням навантаження та наявного ризику для їх здоров`я при роботі зі збудниками інфекційних хвороб та осередках інфекційних хвороб, тому висновки відповідача є помилковими. Щодо пункту 3 вимоги стосовно якої відповідач вказує, що позивачем помилково включено роботу вишки автомобільної, висотою підйому 25 м в кількості 24 машино годин на загальну суму 28 800,00 грн. з ПДВ, представник позивача зазначає, що предметом договору підряду, ща яким ДП «УКРСІВЕРБУД» ЗАТ «ДСК» здійснювало будівельні роботи з поточного ремонту покрівлі та фасаду будівлі Чернігівської станції екстреної (медичної) допомоги за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 160 та 160-А, згідно кошторису з розрахунком договірної ціни, на умовах, передбачених договором, а замовник зобов`язаний здійснити оплату за надані послуги. Договірна ціна становить 44 671,66 грн. Позивач, уклавши відповідну угоду із ДП «УКРСІВЕРБУД» ЗАТ «ДСК» щодо поточного ремонту, виконував виключно його умови. При цьому позивач зазначає, що поточний ремонт здійснюється відносно даху (покрівлі), а також фасаду будівлі, що відповідно вказує на висотний характер зазначених робіт, які апріорі не можуть бути виконані шляхом розміщення працівників на поверхні землі. Використання в процесі виконання робіт вишки автомобільної, висотою 25 м зумовлено характером робіт, які виконуються, оскільки без підняття відповідних робітників на висоту більше ніж 2 м (без спец. техніки) неможливо виконати поставлені роботи. Крім цього, вишка автомобільна за своїми технічними характеристиками відноситься до розряду будівельних машин та механізмів, що в свою чергу, складає основу прямих витрат. Таким чином, контролюючий орган прийшов до помилкового висновку, що вишка автомобільна не входить до складу прямих витрат.
Суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановив наступне.
Відповідно до пункту 5.2.2.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Північного офісу Держаудитслужби на IV квартал 2023 року та на підставі направлень на проведення ревізії від 29.11.2023 № 472, виданого начальником Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області Олександром Кондрашовим, начальником відділу Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області Ковальовою Ю. М. у складі ревізійної групи, що наведений в Додатку 1 до акта, проведено ревізію фінансово-господарської діяльності у Комунальному некомерційному підприємстві «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради за період з 01.01.2020 по 30.09.2023.
Ревізію проведено у період з 30.11.2023 по 21.02.2024 відповідно до питань програми ревізії, з відома генерального директора Центру Даниленка Ігоря Валентиновича та у присутності головного бухгалтера Ситник Людмили Іванівни.
За результатами ревізії Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області 28.02.2024 складено акт ревізії № 04-30/1, з висновками якого позивач не погодився, а тому акт ревізії був підписаний із запереченнями.
08.03.2024 позивач надіслав письмові заперечення до акта ревізії на адресу Держаудитслужби, які контролюючим органом не були прийняті.
Своєю чергою відповідач сформував вимогу щодо усунення, виявлених перевіркою, порушень законодавства від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024, у якій Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області вимагає:
1) розглянути результати проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників Центру, винних у допущених порушеннях;
2) забезпечити відшкодування, з врахуванням норм статей 130-136 КЗпП України, на користь Центру невідшкодованих в ході проведення ревізії зайво здійснених витрат на оплату праці в сумі 708468,94 грн, та забезпечити відшкодування зайвих перерахувань сум соціальних внесків у розмірі 153228,48 грн шляхом проведення відповідних взаємозвірок з органом Державної податкової служби України, та коригувань сум належного єдиного соціального внеску на наступні звітні періоди;
3) забезпечити відшкодування на користь Центру безпідставно здійснених витрат на оплату вартості роботи вишки автомобільної в сумі 28800,00 грн, відповідно до норм статей 193, 199, 217, 218 Господарського кодексу України та статей 611, 629 Цивільного кодексу України.
Так, перший пункт вимоги стосується встановленого контролюючим органом порушення частини четвертої статті 11 Закону України від 05.07.2012 № 5081-VI «Про екстрену медичну допомогу» (далі – Закон № 5081-VI) та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги» від 27.03.2013 № 199, внаслідок нарахування позивачем непередбачених для відповідної категорії працівників надбавок, 15 молодшим медичним сестрам. Таким чином, позивач, на думку контролюючого органу, зайво нарахував та виплатив заробітну плату на загальну суму 555 665,89 грн, чим завдав збитки на відповідну суму.
Відповідно до другого пункту вимоги від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024 відповідач установив порушення пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці медичних та інших працівників, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARSCoV-2» від 23.03.2020 № 246 та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та належної оплати праці медичних та інших працівників, які надають медичну допомогу таким пацієнтам» від 24.04.2020 № 331 (втратила чинність, діюча на момент вчинення порушення), зайво нараховано та виплачено додаткової доплати до 300% заробітної плати 997 працівникам Центру, які були задіяні до реагування на випадки коронавірусної хвороби (COVID-19) на загальну суму 152 803,05 грн, чим завдано збитків позивачу на відповідну суму. Видатки на здійснення нарахувань соціальних внесків на фонд оплати праці, пов`язані з зайвими нарахуваннями та виплатами сум з оплати праці, склали загальну суму 164 720,82 грн, чим завдано збитків Центру на відповідну суму.
Варто зазначити, що в ході ревізії порушення частково усунуто в сумі 11 492,34 гривень.
Згідно з третім пунктом спірної вимоги відповідач установив порушення пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 4.1 Настанов з визначення вартості будівництва, затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 01.11.2021 № 281 ДП «УКРСІВЕРБУД» ЗАТ «ДСК» до акту приймання виконаних будівельних робіт безпідставно включено вартості роботи вишки автомобільної, висотою підйому 25 м в кількості 24 машино годин на загальну суму 28800,00 грн, чим завдано збитків позивачу на відповідну суму.
Листом від 24.02.2025 № 207 позивачем повідомлено про виконання вимоги щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024. 
КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» не погоджуючись з вимогою відповідача від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024, звернулось до суду з цим позовом за захистом своїх прав на законних інтересів.
Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.
Правові та організаційні засади здійснення фінансового контролю в Україні, визначені Законом № 2939-XII.
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-XII здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі – орган державного фінансового контролю).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Положення № 43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Крім того, підпунктом 3 пункту 4 Положення № 43 закріплено, що Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки державних закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.
Згідно з пунктом 7 Положення № 43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Пунктом 2 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Порядок № 550), визначено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 113 Бюджетного кодексу України (далі – БК України) до повноважень органів державного фінансового контролю з контролю за дотриманням бюджетного законодавства належить здійснення контролю, зокрема, за цільовим та ефективним використанням коштів державного бюджету та місцевих бюджетів (включаючи проведення державного фінансового аудита).
Відповідно до пунктів 32, 33 частини першої статті 116 БК України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме: включення недостовірних даних до звітів про виконання державного бюджету (місцевого бюджету), річного звіту про виконання закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет), а також порушення порядку та термінів подання таких звітів; порушення встановлених вимог щодо ведення бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання бюджетів.
За приписами пунктів 1, 2 частини першої статті 117 БК України за порушення бюджетного законодавства до учасників бюджетного процесу можуть застосовуватися такі заходи впливу, зокрема, як: попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства - застосовується в усіх випадках виявлення порушень бюджетного законодавства; зупинення операцій з бюджетними коштами - застосовується за порушення бюджетного законодавства, визначені пунктами 1 - 3, 10, 11, 14 - 29, 32 - 36, 38 і 40 частини першої статті 116 цього Кодексу, у порядку, встановленому статтею 120 цього Кодексу.
В силу частини першої статті 118 БК України попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства може застосовуватися учасниками бюджетного процесу, уповноваженими цим Кодексом на здійснення контролю за дотриманням бюджетного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
Пунктом 6 Положення № 43 передбачено, що Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.
Вказані положення кореспондуються з пунктами 7 та 10 статті 10 Закону № 2939-XII, за приписами яких органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
У частині другій статті 15 Закону № 2939-XII закріплено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Згідно з пунктом 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якому вона адресована.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року по справі № 818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.
Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
У постанові від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акта.
Повертаючись до спору, що виник у цій справі, слід зазначити, що направляючи цю справу на новий розгляд постановою від 12.11.2025, Верховний Суд зазначив, що суд першої, та суд апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, закцентували увагу на пункті 1 вимоги контролюючого органу від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024, який полягає у необхідності розглянути питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», винних у допущених порушеннях; при цьому окрім першого пункту, два інші пункти оскаржуваної вимоги полягали у проведенні роботи щодо:
відшкодування, з врахуванням норм статей 130-136 КЗпП України, на користь Центру невідшкодованих в ході проведення ревізії зайво здійснених витрат на оплату праці в сумі 708468,94 грн, та забезпечити відшкодування зайвих перерахувань сум соціальних внесків у розмірі 153228,48 грн шляхом проведення відповідних взаємозвірок з органом Державної податкової служби України, та коригувань сум належного єдиного соціального внеску на наступні звітні періоди;
відшкодування на користь Центру безпідставно здійснених витрат на оплату вартості роботи вишки автомобільної в сумі 28800,00 грн, відповідно до норм статей 193, 199, 217, 218 Господарського кодексу України та статей 611, 629 Цивільного кодексу України, суди попередніх інстанцій не проаналізували встановлені контролюючим органом порушення під час проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності позивача, зазначивши, що звернення позивача з позовом про визнання протиправною та скасування вимоги в цій частині є неналежним способом захисту порушеного права, позаяк у справі ж, що розглядається, зміст спірної вимоги, яка, як встановлено вище, є індивідуально-правовим актом, а тому породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає в тому, щоб забезпечити відшкодування збитків, встановлених контролюючим органом. Додатково про обов`язковий характер цієї вимоги свідчить застереження в ній про те, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави.
Таким чином, ця вимога сформульована на виконання владних управлінських функцій відповідача. Отже, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.
Тож, перевіряючи обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги, а також обґрунтованість доводів контролюючого органу щодо того, чи породжує спірна вимога права і обов`язки позивача, суд виходить із такого.
Так, пункту 1 оскаржуваної вимоги від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024 Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області вимагає від підконтрольної установи розглянути результати проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників Центру, винних у допущених порушеннях, які були виявлені під час перевірки.
Відповідно до положень пунктів 50 та 51 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Так, зміст спірної вимоги в наведеній вище частині спрямований на коригування роботи позивача, оскільки полягає в тому, щоб притягнути до відповідальності у порядку встановленому законодавством винних у допущених порушеннях осіб, і є обов`язковою до виконання та породжує для останнього, як позивача, права і обов`язки.
При цьому, «законність» письмової вимоги контролюючого органу безумовно передбачає її обґрунтованість, що в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом. Законна вимога контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.
Суд наголошує, що наділяючи органи державного фінансового контролю правом пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, законодавець не встановлює будь-яких застережень щодо способу виконання підконтрольною особою вимоги, також таких застережень не встановлюють інші чинні правові акти, які регулюють спірні правовідносини.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №820/3534/16 та у постановах Верховного Суду від 02.04.2020 у справі №820/3534/16 та від 03.06.2020 у справі №826/18894/16
Суд зазначає, що якщо у вимозі не зазначено конкретного способу її виконання, то вказана обставина не позбавляє підконтрольного суб`єкта права звернутися до контролюючого органу з метою отримання певних роз`яснень.
При цьому, суд звертає увагу на те, що вимагаючи від підконтрольної установи розглянути результати проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників Центру, відповідальних за допущені порушення, Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області діяло у межах дискреційних повноважень, наданих органу державного фінансового контролю законодавством.
Разом з тим, Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області не вимагало від позивача притягнути до відповідальності відповідальних працівників, а лише розглянути відповідне питання, і у разі, якщо позивач вважає, що підстави для притягнення відповідальних працівників до відповідальності відсутні, він міг про це повідомити органу державного фінансового контролю, що, в свою чергу, свідчило б про виконання позивачем пункту 1 оскаржуваної вимоги.
Вищевикладене, на думку суду, свідчить про те, що наведений Управлінням спосіб усунення порушень шляхом притягнення до відповідальності винних у порушеннях працівників, описаний в пункті 1 оскаржуваної вимоги, повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, є законним та достатньо конкретизованим.
Разом із тим, вказана вимога (1) є похідною від інших (2 та 3), тому насамперед судовій ревізії підлягають перевірка на правомірність вимог відповідача, висування яких обумовлювалось встановлення відповідачем певних порушень з боку позивача.
Так, щодо пункту 2 вимоги від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024 суд зазначає, що ревізією дотримання законодавства при нарахуванні та виплаті працівникам Центру посадових окладів, тарифних ставок, надбавок, доплат та премій відповідачем встановлено випадки їх зайвого нарахування.
Так, впродовж вересня 2020 року - вересня 2023 року молодшим медичним сестрам виїзним виїзної спеціалізованої психіатричної бригади Чернігівської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги Центру нараховувалися та виплачувалися надбавки за особливий характер праці та за особливі умови праці.
Слід зазначити, що у закладах охорони здоров`я, які за організаційно-правовою формою функціонують як комунальні некомерційні підприємства, умови оплати праці визначаються з урахуванням статті 97 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), статті 15 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (Закон - № 108/95-ВР). 
Відповідно до частини другої статті 97 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. 
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті (частина третя статті 97 КЗпП України).
Положеннями статті 15 Закону № 108/95-ВР визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Закон України від 01.07.1993 № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» (далі – Закон № 3356-XII) визначає правові засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 3356-XII колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях (далі - підприємства) незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи (частина перша статті 2 Закону № 3356-XII).
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3356-XII умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Згідно зі статтею 7 Закону № 3356-XII у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.
Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги, зокрема щодо дитячого оздоровлення та придбання новорічних подарунків для дітей працівників тощо.
Так, згідно із вимогами пункту 2.3.20 Колективного договору нарахування та виплата надбавок за особливий характер праці та за особливі умови праці працівникам Центру здійснюється згідно з «Положенням про порядок виплати надбавок та матеріальної допомоги медичним працівникам системи екстреної медичної допомоги», яке є додатком до Колдоговору.
Згідно з преамбулою зазначеного Положення його розроблено на підставі Закону України від 05.07.2012 № 5081-VI «Про екстрену медичну допомогу» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.03.2013 № 199 «Деякі питання оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги».
Дійсно, вищезазначеними нормативними документами передбачено нарахування та виплату надбавок за особливий характер праці та за особливі умови праці медичним працівникам системи екстреної медичної допомоги, до яких відповідно до вимог статті 74 Закону України від 19.11.1992 № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» за відсутності відповідної спеціальної освіти і відповідності єдиним кваліфікаційним вимогам молодші медичні сестри не належать, оскільки відповідно до посадової інструкції молодшої медичної сестри (молодшого брата) виїзної спеціалізованої психіатричної бригади, кваліфікаційними вимогами до посади є повна або базова загальна середня освіта, підготовка на робочому місці, без вимог до стажу роботи.
Водночас, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2013 № 199 «Деякі питання оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги» установлено, що:
умови оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги визначаються згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», іншими актами Кабінету Міністрів України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами з питань оплати праці;
медичним працівникам системи екстреної медичної допомоги виплачується надбавка за особливий характер праці у розмірі до 20 відсотків посадового окладу (з підвищеннями), надбавка за особливі умови праці у розмірі до 20 відсотків посадового окладу (з підвищеннями), матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу на рік на підставі рішення керівника закладу охорони здоров`я, а керівникам закладів охорони здоров`я - за рішенням керівника органу вищого рівня у межах фонду заробітної плати, затвердженого у кошторисах. Зазначені надбавки виплачуються медичним працівникам щомісяця за фактично відпрацьований час за основним місцем роботи, а також тим, що працюють за сумісництвом.
Тобто ця постанова спрямована на забезпечення додатковими коштами медичних працівників та не забороняє встановлювати додаткові пільги та надбавки, окрім тих, що й так гарантовані державою. 
До того ж, з метою упорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я і установ соціального захисту населення та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» наказом Міністерства праці та соціальної політики, Міністерства охорони здоров`я від 05.10.2005 № 308/519 було затверджено Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (далі - Умови), якими регламентовано застосування їх при обчисленні заробітної плати у тому числі й водіям та молодшим медичним сестрам (молодші медичні брати) бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги та виїзних консультативних бригад.
Таким чином, на переконання суду чинним законодавством не заборонено нарахування надбавки за особливий характер праці молодшим медичним сестрам, які входять до складу виїзних бригад екстреної медичної допомоги.
Зазначена доплата є додатковою соціальної гарантією, яка встановлена Центром для відповідної категорії працівників за особливий характер праці, право на встановлення якої не суперечить законодавству України та належить до внутрішньої компетенції Центру.
Тому, з метою справедливого забезпечення працівників Центру заробітною платою на достатньому рівні та в межах фонду оплати праці, в колективний договір Центру було внесено зміни та встановлено, що водії бригад екстреної медичної допомоги та молодші медсестри виїзної спеціалізованої психіатричної бригади отримують надбавку за особливий характер праці у розмірі до 20 % посадового окладу та за особливі умови праці.
До того ж, варто зауважити, що відповідні доплати здійснювалися в межах фонду оплати праці позивача, та а акті ревізії від 28.02.2024 № 04-30/01 не встановлено іншого.
Тому, суд не може погодитись із висновками відповідача, що позивачем було порушено вимоги пункту 4 статті 11 Закону України від 05.07.2012 № 5081-VI «Про екстрену медичну допомогу» та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.03.2013 № 199 «Деякі питання оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги», внаслідок нарахування не передбачених для даної категорії працівників надбавок, 15 молодшим медичним сестрам Центру зайво нараховано та виплачено заробітну плату на загальну суму 555 665,89 грн, з яких: в вересні - грудні 2020 року на 44 548,97 грн, в 2021 році на 175 936,96 грн, в 2022 році на 188 182,05 грн та в січні – вересні 2023 року на 146 997,91 гривень.
Також, ревізією встановлено, розрахунки розмірів додаткової доплати до 300 % заробітної плати працівникам Центру, які були задіяні до реагування на випадки коронавірусної хвороби (COVID-19), впродовж червня 2021 року - грудня 2022 року здійснювались на суми посадових окладів (з підвищеннями) з урахуванням передбачених законодавством обов`язкових доплат та надбавок та крім того, з безпідставним врахуванням сум нарахованої відповідно до вимог Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі – Закон № 1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, індексації заробітної плати працівників.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2020 № 246 «Деякі питання оплати праці медичних та інших працівників, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV02» на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - коронавірусна хвороба (COVID-19), визначений Кабінетом Міністрів України в акті про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), до завершення здійснення зазначених заходів встановлюється додаткова доплата у розмірі до 300 відсотків заробітної плати (посадового окладу (з підвищеннями) з урахуванням передбачених законодавством обов`язкових доплат та надбавок.
Також, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2020 № 331 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та належної оплати праці медичних та інших працівників, які надають медичну допомогу таким пацієнтам» визначено, що кошти, передбачені для закупівлі медичних послуг, пов`язаних з наданням медичної допомоги пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення, насамперед спрямовуються на: здійснення додаткових доплат медичним та іншим працівникам закладів охорони здоров`я у розмірі до 300 відсотків заробітної плати (посадового окладу (з підвищеннями) з урахуванням обов`язкових доплат, надбавок) відповідно до законодавства.
Відповідно до вищезазначених постанов додаткова доплата встановлюється у розмірі до 300 відсотків заробітної плати (посадового окладу (з підвищеннями) з урахуванням обов`язкових доплат, надбавок) відповідно до законодавства.
Статтею 2 Закону № 108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, а саме:
Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
За приписами статті 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі – Закон № 2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
За змістом статті 19 Закону № 2017-III державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закону № 1282-XII.
Відповідно до статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення – встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з положеннями статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 6 Закону № 1282-XII).
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб – роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи те, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, суд дійшов висновку, що механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови, з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати до настання обставин, за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону № 2017-ІІІ, Закону № 1282-ХІІ та Порядку №1078.
Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5.
Прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2020 № 331 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування пацієнтів з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та належної оплати праці медичних та інших працівників, які надають медичну допомогу таким пацієнтам» обґрунтовано виникненням значного додаткового навантаження на систему охорони здоров`я України, насамперед і в тому числі на екстрену медичну допомогу.
За правовою природою доплата в розмірі 300% заробітної плати (посадового окладу (з підвищеннями) з урахуванням передбачених законодавством обов`язкових доплат та надбавок), яка передбачена постановою 331, та виплачується на період виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню локалізації спалахів, епідемій та пандемій короновірусної хвороби і забезпечує очікуване медичними працівниками та іншими працівниками підвищення рівня оплати праці (як зазначено в пояснювальній записці до постанови № 331).
Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі заробітної плати, з якого здійснюється, зокрема, обрахунок вказаної доплати в розмірі, визначеному постановою № 331, інакше це порушує право одержувачів даної доплати на справедливий розрахований з урахування державних гарантій розмір доходів, щодо вчасного відшкодування подорожчання споживчих товарів та послуг, та порушує право медичних та інших працівників безпосередньо зайнятих ліквідацією епідемії та здійснення заходів з запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, на підвищення в повному обсязі рівня оплати в зв`язку зі значним зростанням навантаження та наявного ризику для їх здоров`я при роботі зі збудниками інфекційних хвороб та осередках інфекційних хвороб.
З урахуванням наведеного, суд не може погодитись із висновком відповідача про те, що Центром при нарахуванні додаткової доплати до 300 % заробітної плати працівникам Центру, які були задіяні до реагування на випадки коронавірусної хвороби (COVID-19), впродовж червня 2021 року - грудня 2022 року безпідставно враховано суми нарахованої відповідно до вимог Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078, індексації заробітної плати працівників, що призвело до зайвого нарахування та виплати зазначеної доплати 997 працівникам Центру на загальну суму 152 803,05 грн, з яких в 2021 році на 79 547,03 грн та в 2022 році на 73 256,02 гривень.
За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність вимоги відповідача, викладеної в пункті 2.
Щодо пункту 3 вимоги відповідача, прийняття якої було обумовлено тим, що, на думку відповідача позивачем з порушенням законодавства здійснені видатки на оплату виконаних робіт за договором підряду від 14.02.2023 № 43 на виконання робіт з поточного ремонту покрівлі та фасаду будівлі Чернігівської станції екстреної (медичної) допомоги за адресою: м. Чернігів, вулиця Шевченка, 160 та 160-А, вартістю 44673,66 гривень в частині включення до прямих витрат роботу вишки автомобільної, висотою підйому 25 м в кількості 24 машино годин на загальну суму 28 800,00 грн. з ПДВ, суд зазначає таке.
Так, договірною ціною передбачено експлуатацію будівельних машин і механізмів на суму 24 215, 30 грн. В дефектному акті також передбачено використання вишки автомобільної висотою 25 м. в кількості 24 маш. год, що не заперечується учасниками цієї справи. 
Акт № 1 за лютий 2023 року в пункті 18 передбачає використання вишки автомобільної висотою 25 м. в кількості 24 маш. год. на суму 24 000 грн. Підсумкова відомість ресурсів в п. 10 прямо вказує на використання вишки автомобільної висотою 25 м. в кількості 24 маш. год. на суму 24 000 грн.
Відповідно до абз. 3 пункту 4 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» прямі витрати - витрати, що можуть бути віднесені безпосередньо до конкретного об`єкта витрат економічно доцільним шляхом.
Згідно з Настановою з вартості будівництва, затверджено Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 01.11.2021 № 281 (далі – Настанова), а саме пункт 4.1. прямі витрати враховують у своєму складі заробітну плату (основну та додаткову) робітників, вартість експлуатації будівельних машин та механізмів, вартість матеріалів, виробів, комплектів. Прямі витрати визначаються в локальних кошторисах шляхом множення визначеної за КНУ РЕКН кількості трудових і матеріально-технічних ресурсів, необхідних для виконання об`ємів робіт, обчислених за проектною документацією або дефектним актом, на відповідні поточні ціни цих ресурсів. Поточні ціни на трудові та матеріально-технічні ресурси в інвесторській кошторисній документації приймаються за даними замовника або, за його дорученням, з інших джерел.
Згідно з пунктом 4.6. Настанови вартість експлуатації будівельних машин та механізмів у прямих витратах визначається виходячи з нормативного часу їх роботи, необхідного для виконання встановленого проектною документацією обсягу будівельних робіт, та вартості експлуатації будівельних машин та механізмів за одиницю часу їх застосування (машино-години) в поточних цінах. Вартість машино-години в поточних цінах розраховується на підставі нормативних трудових і матеріальних ресурсів, наведених в КНУ РКНЕМ, та поточних цін на них з додаванням амортизаційних відрахувань на повне відновлення будівельних машин і механізмів, вартості матеріальних ресурсів на заміну частин, що швидко спрацьовуються, витрат на ремонт і технічне обслуговування, перебазування, а також податків, зборів та обов`язкових платежів, встановлених законодавством, що враховуються у вартості машино-години будівельних машин та механізмів. Вартість машино-години обчислюється з урахуванням показників, рекомендованих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури, кошторисних норм і нормативів з ціноутворення у будівництві.
Також Настановою передбачено:
- пунктами 2.1, 2.2: система ціноутворення у будівництві базується на кошторисних нормах та є обов`язковими для застосування всіма організаціями, установами і підприємствами незалежно від їх галузевої приналежності і форм власності при визначенні вартості об`єктів будівництва, що споруджуються із залученням державних коштів, нормативах, розрахункових показниках і поточних цінах трудових та матеріально-технічних ресурсів;
- пункт 2.4: при визначенні вартості робіт за відсутності кошторисних норм, затверджених центральним органом виконавчої влади, розробляються та використовуються індивідуальні кошторисні норми. Індивідуальні кошторисні норми розробляються у складі кошторисної документації на окремі конструкції та роботи. Ці норми затверджуються у складі проектної документації на стадіях П та РП з обов`язковим проведенням відповідної експертизи і застосовуються тільки для даного об`єкта, за даною кошторисною документацією;
- пункт 4.1 прямі витрати враховують у своєму складі заробітну плату (основну та додаткову) робітників, вартість експлуатації будівельних машин та механізмів, вартість матеріалів, виробів, комплектів. Прямі витрати визначаються в локальних кошторисах шляхом множення визначеної за КНУ РЕКН кількості трудових і матеріально-технічних ресурсів, необхідних для виконання об`ємів робіт на відповідні поточні ціни цих ресурсів.
Судом встановлено, що предметом договору підряду від 14.02.2023 № 43, укладеного між позивачем та Дочірнім підприємством «УкрСіверБуд» Закритого акціонерного товариства «ДСК», є виконання робіт з поточного ремонту покрівлі та фасаду будівлі Чернігівської станції екстреної (медичної) допомоги за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 160 та 160-А. Поточний ремонт здійснюється відносно даху (покрівлі), а також фасаду будівлі, що відповідно вказує на висотний характер зазначених робіт, які очевидно не можуть бути виконані шляхом розміщення працівників на поверхні землі.
Тому, суд погоджується із доводами позивача про ет, що використання в процесі виконання робіт вишки автомобільної, висотою 25 м зумовлено характером робіт, які виконуються, оскільки без підняття відповідних робітників на висоту більше ніж 2 м (без спец. техніки) неможливо виконати поставлені роботи. Крім цього, вишка автомобільна за своїми технічними характеристиками відноситься до розряду будівельних машин та механізмів, що в свою чергу, складає основу прямих витрат.
Таким чином, контролюючий орган прийшов до помилкового висновку, що вишка автомобільна не входить до складу прямих витрат.
До того ж, відповідно до частини першої статті 837 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Частиною першою статті 843 ЦК України регламентовано, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Відповідно до частини першої статті 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Отже, ціна зазначена в договорі підряду є чітко встановленою, протягом періоду не змінювалася, акти виконаних робіт підписані на суму 44 671,66 грн, що відповідає положенням договору підряду від 14.02.2023 № 43, укладеного між позивачем та Дочірнім підприємством «УкрСіверБуд» Закритого акціонерного товариства «ДСК».
Також необхідно вказати, згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частинами першою та другою статті 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору. 
Частиною першою статті 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постановах Верховного Суду від 09.01.2019 у справі № 759/2328/16-ц, від 12.05.2020 у справі № 917/84/19 зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.
Верховний Суд при розгляді справи № 387/554/18 зазначив, що правочин є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
За предметом вказаного вище договору підряду ДП «УКРСІВЕРБУД» ЗАТ «ДСК» здійснювало будівельні роботи з виконання робіт з поточного ремонту покрівлі та фасаду будівлі Чернігівської станції екстреної (медичної) допомоги за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 160 та 160-А, згідно кошторису з розрахунком договірної ціни, на умовах, передбачених договором, а замовник (позивач) був зобов`язаний здійснити оплату за надані послуги.
Тому, позивач, уклавши відповідну угоду із ДП «УКРСІВЕРБУД» ЗАТ «ДСК» щодо поточного ремонту, виконував виключно його умови сплативши її договірну ціну, що становила 44 671,66 грн, у тому числі вартість роботи вишки автомобільної, висотою підйому 25 м в кількості 24 машино-годин на загальну суму 24000,00 грн в прямих витратах.
За таких обставин, суд не може погодитись з висновком відповідача про те, що вартість роботи вишки в розмірі 24000,00 грн в прямих витратах включено позивачем безпідставно та є порушенням вимог пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 4.1 Настанови, а відтак вимога відповідача, викладена у пункті 3, є безпідставною.
З урахуванням наведеного вище, протиправність вимог відповідача, викладених у її пунктах 2 та 3, зумовлює також безпідставність вимоги відповідача, висунутої позивачу у пункті 1. 
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що оспорювана у цій справі вимога Управління Північного офісі Держаудитслужби в Чернігівській області від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024 щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства, відображених в акті ревізії від 28.02.2024 року № 04-30/01, не відповідає критеріям, визначеним у статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Ухвалюючи дане судове рішення суд враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58), «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, пункт 26, ECHR 1999-1, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд також звертає увагу на те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини в рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов`язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довод. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine (Application no. 63566/00)).
Інші доводи представників сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цього адміністративного позову.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких серед іншого належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачений судовий збір в розмірі 3028,00 грн згідно із платіжною інструкцією від 25.04.2024 № 1128, тому з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 3028, 00 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
На підтвердження вимоги про стягнення витрат на оплату послуг з надання правничої допомоги позивачем надано Договір про надання правової допомоги від 25.04.2024.
Із вказаного Договору вбачається, що вказаний договір по суті є договором юридичного супроводу адвокатом Кінебас О.М. позивача у всіх сферах життя останнього, а не конкретно з питань розгляду справи за позовною заявою Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради до Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024 у справі № 620/6216/24.
При цьому, матеріали справи не містять документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо), тому відсутні підстави для розподілу витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради до Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Управління Північного офісі Держаудитслужби в Чернігівській області від 27.03.2024 № 262504-14/1140-2024 щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства, відображених в акті ревізії від 28.02.2024 № 04-30/01. 
Стягнути за рахунок асигнувань Управління Північного офісу Держаудитслужби на користь Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради судовий збір у розмірі 3028, 00 грн, сплачений відповідно до платіжної інструкції від 28.04.2024№ 1128. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Комунальне некомерційне підприємство «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради (вул. Шевченка, 160, м. Чернігів, Чернігівський р-н, Чернігівська облассть,14020; унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: код 38510035).

Відповідач: Північний офіс Держаудитслужби в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області (вул. Січових Стрільців, 18, м. Київ, 04053; унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 40479560). 

Суддя Марія ДУБІНА