ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 639/508/21
провадження № 61-12320св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи: 
позивач - Харківська міська рада, 
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - приватний нотаріус Харківського окружного нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 31 травня 2021 року в складі судді Марченка В. В., додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року в складі судді Марченка В. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в складі колегії суддів Хіль Л. М., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2021 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського окружного нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, про визнання правочинів недійсними, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та скасування державної реєстрації прав.

Позов обґрунтовано тим, що на розгляді Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (далі - Департамент) перебувала заява ОСОБА_1 про обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 . За результатами перевірки наданих ОСОБА_1 документів встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 115,2 кв. м, житловою 78,4 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами: душ літ. «В», вбиральня літ. «Г», сарай літ. «Д», альтанка літ. «Е», навіс літ. «Ж», огорожа № 1-4, труб. колодязь № 5 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2018 року № 2449. 

У межах розгляду заяви ОСОБА_1 . Департамент ознайомлено з матеріалами інвентаризаційної справи КП «Харківське міське БТІ» на житловий будинок на АДРЕСА_1 , згідно з якими за даними КП «Харківське міське БТІ» станом на 1992 рік до складу будівель і споруд входили: літ. «А-1» - житловий будинок загальною площею 37,9 кв. м, літ. «Б» - гараж загальною площею 26,3 кв. м, літ. «В» - душ загальною площею 7,5 кв. м, літ. «Г» - вбиральня загальною площею 1,2 кв. м, № 1, 2 - огорожа. Відповідно до інвентаризаційної справи КП «Харківське міське БТІ» 04 червня 1992 року за реєстровим № 58688 зареєстровало право власності на житловий будинок літ. «А-1» (станом на 31 грудня 2012 року) за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 19 травня 1992 року, виданого районним житловим експлуатаційним об`єднанням Жовтневого району виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів.

Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. від 12 квітня 2017 року № 34759015 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 115,2 кв. м, житловою площею 78,4 кв. м за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 19 травня 1992 року, виданого районним житловим експлуатаційним об`єднанням Жовтневого району виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів. 

Позивач вважав, що ОСОБА_5 без належних документів самовільно реконструював спірну житлову будівлю.

Після реєстрації права власності на самовільно реконструйовану житлову будівлю літ. «А-2» за ОСОБА_5 останній на підставі договору дарування від 01 червня 2017 року № 1374 відчужив 1/2 частину спірного будинку на користь ОСОБА_2 .
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 березня 2018 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-183, за яким він отримав у власність 1/4 житлового будинку літ. «А-2» з відповідною часткою надвірних будівель на АДРЕСА_1 , відповідне право зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням державного нотаріуса П`ятої харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Абеленцевої Г. В. від 22 березня 2018 року № 40249551.

22 березня 2018 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-181, за яким вона отримала у власність 1/4 житлового будинку літ. «А-2» з відповідною часткою надвірних будівель на АДРЕСА_1 , відповідне право зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням державного нотаріуса П`ятої харківської держав нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Абеленцевої Г. В. від 22 березня 2018 року № 40249551.

Після реєстрації за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на 1/4 за кожним на спірну житлову будівлю останні, зокрема в інтересах ОСОБА_2 (1/2 частину права власності), відчужили спірну житлову будівлю з надвірними спорудами в цілому на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2018 року № 2449.

Позивач зазначав, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати спірну будівлю на користь ОСОБА_2 , оскільки не набув на неї законних прав з дотриманням визначених законодавством норм щодо будівництва та прийняття об`єкта до експлуатації. Також ОСОБА_3 і ОСОБА_4 від себе особисто та в інтересах ОСОБА_2 не мали права відчужувати спірну будівлю на користь ОСОБА_1 , оскільки не набули на неї законних прав. 

Посилаючись на те, що спірний об`єкт реконструйовано за відсутності будь-яких дозвільних документів (самочинно), позивач вважав, що подальше його відчуження суперечить чинному законодавству, внаслідок чого правочини з відчуження спірного майна є недійсними.

Позивач просив суд: 
скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 з одночасним припиненням речових прав (реєстраційний № 1223770863101, запис про право власності № 19954900); 
визнати недійсним договір дарування від 01 червня 2017 року № 1374, укладений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , щодо дарування 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 ; 
скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 з одночасним припиненням речових прав (реєстраційний № 1223770863101, запис про право власності № 20716540); 
визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 березня 2018 року № 1-183 та від 22 березня 2018 року № 1-181, виданих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно; 
скасувати державну реєстрацію права спільної часткової власності на 1/4 частину житлового будинку на АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 з одночасним припиненням речових прав (реєстраційний № 1223770863101, запис про право власності № 25365744); 
скасувати державну реєстрацію права спільної часткової власності на 1/4 частину житлового будинку на АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 з одночасним припиненням речових прав (реєстраційний № 1223770863101, запис про право власності № 25365743); 
визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 липня 2018 року № 2449 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний № 1223770863101, запис про право власності № 27143182). 

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Жовтневий районний суд міста Харкова, назву якого змінено відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування загальних судів» від 26 лютого 2025 року, на Новобаварський районний суд міста Харкова, рішенням від 31 травня 2021 року відмовив у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради. 

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, якими обґрунтовано позов. Обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію (стаття 331 ЦК України). Однак згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності з 12 березня 2011 року, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року, не підлягали проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Згідно з копією технічних паспортів на спірний житловий будинок роком його побудови та побудови спірних надвірних будівель зазначено 1992 рік. Позивач не надав доказів того, що спірний житловий будинок збудовано після 05 серпня 1992 року, а представник позивача не звертався до суду з клопотаннями про витребування доказів або проведення відповідних експертиз, у зв`язку із чим позовні вимоги у цій справі не довів. 

Новобаварський районний суд міста Харкова додатковим рішенням від 15 червня 2021 року стягнув із Харківської міської ради на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 002,00 грн. Витрати Харківської міської ради пов`язані зі сплатою судового збору поклав на Харківську міську раду.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 суду надано докази понесення нею витрат на правову допомогу, а саме надано договір про надання правової допомоги, акт приймання-передавання наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, а також розрахунок витрат. Пославшись на принципи справедливості, керуючись верховенством права, встановивши реальність судових витрат і врахувавши критерій розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини цієї справи, суд вважав доцільним стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 7 002,00 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада оскаржила їх в апеляційному порядку.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 27 липня 2021 року відкрив апеляційне провадження на апеляційними скаргами Харківської міської ради на рішення Новобаварського районного суду міста Харкова від 31 травня 2021 року та додаткове рішення Новобаварського районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року.

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Полтавський апеляційний суд постановою від 23 лютого 2023 року апеляційні скарги Харківської міської ради залишив без задоволення, рішення Новобаварського районного суду міста Харкова від 31 травня 2021 року та додаткове рішення Новобаварського районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року залишив без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскаржені судові рішення відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості, а доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції по суті спору щодо відмови у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог та щодо відшкодування судових витрат. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

15 серпня 2023 року Харківська міська рада, в інтересах якої діє Мироненко О. О., засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новобаварського районного суду міста Харкова від 31 травня 2021 року, додаткове рішення Новобаварського районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 

Заявник указує на те, що суди попередніх інстанцій вирішили спір без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 646/3820/18 (провадження № 61-17367св20). 

Зазначає, що позивачем долучено до позовної заяви копію матеріалів інвентаризаційної справи КП «Харківське БТІ» на двох аркушах, з яких убачається, що станом на 1992 рік спірного будинку за відповідній земельній ділянці не було. Також звертає увагу, що під час оспореної позивачем державної реєстрації реєстратору не було надано документ, який підтверджує присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна. Крім того, додаткове судове рішення щодо стягнення з міської ради понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу заявник вважає необґрунтованим. 

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанції. Зазначає, що про укладення правочинів щодо спірного майна Харківська міська рада знала щонайменше з 24 травня 2017 року, оскільки надавала згоду ОСОБА_5 на укладення договору дарування спірного майна. Тобто, звернувшись із цим позовом у січні 2021 року, позивач пропустив визначену законом позовну давність. Спірний будинок збудовано до 05 серпня 1992 року і для цього було отримано дозвіл на таке будівництво на відповідній земельній ділянці, а також спірному будинку надано поштову адресу. Позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності здійснених щодо відчуження спірного майна та реєстраційних дій, що є його процесуальним обов`язком. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 серпня 2023 року цю справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_7 , судді, які входять до складу колегії: Дундар І. О., Антоненко Н. О. 

Верховний Суд ухвалою від 03 жовтня 2023 року поновив строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У жовтні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 

Протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду від 23 жовтня 2023 року цю справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_7 , судді, які входять до складу колегії: Дундар І. О., Антоненко Н. О. 

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду О. Грицик від 24 квітня 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_7 призначено повторний автоматизований розподіл, зокрема цієї справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2024 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Фаловська І. М. 

Фактичні обставини, встановлені судами попередніх інстанцій 

Суди встановили, що виконавчий комітет Октябрської районної ради народних депутатів Харківської області рішенням від 07 серпня 1990 року № 126-34 ОСОБА_5 було дозволено збудувати будинок житловою площею не більше 80 кв. м відповідно до санітарних та протипожежних норм на підставі проектної документації на земельній ділянці 600 кв. м на АДРЕСА_1 .

Згідно з копією свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 19 травня 1992 року жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_5 на праві особистої власності.

За викопіюванням із схематичного плану № 374 відомо, що за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані житловий будинок загальною площею 37,9 кв. м, літ. «А-1», гараж загальною площею 26,3 кв. м, літ. «Б», душ загальною площею 7,5 кв. м, літ. «В», вбиральня загальною площею 1,2 кв. м, літ. «Г», огорожа № 1, 2.

Відповідно до копії технічного паспорта від 04 квітня 2017 року (інвентаризаційна справа № 1701 на індивідуальний житловий будинок на АДРЕСА_1 ) за вказаною адресою розташований житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 115, 2 кв. м, житловою площею 78,4 кв. м та надвірні будівлі та споруди: душ літ. «В», альтанка літ. «Е», вбиральня літ. «Г», навіс літ. «Ж», сарай літ. «Д», огорожа № № 1-4, труб. колодязь № 5.

07 квітня 2017 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 19 травня 1992 року районним житловим експлуатаційним об`єднанням Жовтневого району виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів.

01 червня 2017 року на підставі договору дарування № 1374 ОСОБА_5 відчужив 1/2 частину спірного будинку на користь ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями ОСОБА_5 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 

22 березня 2018 року на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-181, виданого 22 березня 2018 року П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстровано право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку за ОСОБА_4 

22 березня 2018 року на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-183, виданого 22 березня 2018 року П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстровано право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку за ОСОБА_3 .

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 21 липня 2018 року № 2449 ОСОБА_4 , що діяла за себе особисто та від імені недієздатного ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 відчужили ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суди установили, що у цій справі позивач не надав належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок збудовано після 05 серпня 1992 року. Представник позивача не звертався до суду з клопотаннями про витребування необхідних доказів або проведення відповідних експертиз, у зв`язку із чим позовні вимоги у цій справі не довів. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня  2019 року в справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Звертаючись до суду з позовом, Харківська міська рада посилалася на те, що на розгляді Департаменту перебувала заява ОСОБА_1 про обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Встановлено, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 115,2 кв. м, житловою 78,4 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами: душ літ. «В», вбиральня літ. «Г», сарай літ. «Д», альтанка літ. «Е», навіс літ. «Ж», огорожа № 1-4, труб. колодязь № 5 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2018 року № 2449. 

У межах розгляду заяви ОСОБА_1 . Департамент за матеріалами інвентаризаційної справи КП «Харківське міське БТІ» на житловий будинок на АДРЕСА_1 встановив, що станом на 1992 рік до складу будівель і споруд входили: літ. «А-1» - житловий будинок загальною площею 37,9 кв. м, літ. «Б» - гараж загальною площею 26,3 кв. м, літ. «В» - душ загальною площею 7,5 кв. м, літ. «Г» - вбиральня загальною площею 1,2 кв. м, № 1, 2 - огорожа. 

Відповідно до інвентаризаційної справи КП «Харківське міське БТІ» 04 червня 1992 року за реєстровим № 58688 зареєстровано право власності на житловий будинок літ. «А-1» за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 19 травня 1992 року (станом на 31 грудня 2012 року), виданого районним житловим експлуатаційним об`єднанням Жовтневого району виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І. рішенням від 12 квітня 2017 року № 34759015 зареєструвала право приватної власності на житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 115,2 кв. м, житловою площею 78,4 кв. м за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 19 травня 1992 року, виданого районним житловим експлуатаційним об`єднанням Жовтневого району виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів. 

Позивач вважав, що ОСОБА_5 без належних документів самовільно реконструював та незаконно визнав за собою право власності на спірну житлову будівлю. На підставі цього позивач також вважав необхідним визнати недійсними наступні правочини щодо відчуження спірного майна.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1952-ІV).

Частиною першою статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 19 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 1127), державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав.

За відсутності відомостей у Реєстрі прав власності на нерухоме майно державний реєстратор використовує наявні відомості, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

Відповідно до пункту 20 Порядку № 1127 у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

Відповідно до Закону України від 15 квітня 2014 року № 1212-VII «Про внесення змін до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, статтю 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено частиною третьою, якою передбачено, що для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. 

Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою.

Згідно з пунктом 42 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Пунктом 43 Порядку № 1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 522/5186/19 (провадження № 61-17114св24).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_5 вперше у 2017 році та з порушенням вимог норм законодавства.

Позивач стверджував, що спірний житловий будинок побудовано після 05 серпня 1992 року, у зв`язку із чим для здійснення державної реєстрації прав власності за ОСОБА_5 вперше у 2017 році необхідним є проведення відповідної технічної інвентаризації. Крім того, позивач зазначав, що для здійснення державної реєстрації прав власності за ОСОБА_5 вперше у 2017 році останнім не було надано всі необхідні документи. 
Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 12 ЦПК України та відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Суди встановили, що позивач у цій справі не надав суду належних та допустимих доказів того, що спірна житловий будинок збудований після 05 серпня 1992 року. Позивач у позовній заяві та в апеляційній скарзі зазначав, що спірний будинок побудований у період між 1992 роком та квітнем 2017 року, але не надав доказів точної дати побудови будинку, не подавав суду клопотання про витребування необхідних доказів та/або проведення у цій справі відповідної експертизи. 

Також позивачем не надано суду доказів того, які документи були подані для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 уперше у 2017 році, що також є його процесуальним обов`язком як особи, яка оспорює законність здійснення відповідної державної реєстрації права власності.

Встановивши у справі, що Харківська міська рада не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, а також не порушувала перед судом питання про витребування необхідних доказів та/або проведення у цій справі відповідної експертизи, суди попередніх інстанцій з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства дійшли висновку про відмову у позові у зв`язку з його недоведеністю. 

З таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів Верховного Суду погоджується. 

Ухвалюючи у цій справі додаткове судове рішення щодо стягнення з позивача на користь відповідачки ОСОБА_4 судових витрат, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно зазначив, що ОСОБА_4 долучено до матеріалів справи документи, якими доведено понесені нею витрати за надану їй правову допомогу, а саме надано договір про надання правової допомоги, акт приймання-передавання наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. Пославшись на принцип справедливості, керуючись верховенством права, встановивши реальність адвокатських витрат і урахувавши критерій розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини цієї справи, суди обґрунтовано вважали доцільним здійснити розподіл витрат відповідачки ОСОБА_4 за надану правову допомогу адвокатом Шевченко Д. С. з урахуванням загальної вартості послуг у сумі 7 002,00 грн. 

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що позивачем долучено до позовної заяви копію матеріалів інвентаризаційної справи КП «Харківське БТІ» на двох аркушах, з яких вбачається, що станом на 1992 рік спірного будинку за відповідній земельній ділянці не було, то вони є необґрунтованими. Як правильно вказали суди першої та апеляційної інстанцій надані позивачем докази не містять інформації про те, що спірний житловий будинок збудовано після 05 серпня 1992 року, у зв`язку із чим Харківська міська рада не підтвердила належними та допустимими доказами вимоги свого позову.
Доводи касаційної скарги про те, що під час оспореної позивачем державної реєстрації реєстратору не було надано документ, який підтверджує присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна також не узгоджуються з матеріалами справи та висновками судів щодо недоведеності таких обставин позивачем.

Щодо вирішення судами питання розподілу судових витрат заявник у касаційній скарзі зазначє виключно те, що додаткове судове рішення про стягнення з міської ради понесених відповідачем ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу Харківська міська рада вважає необґрунтованим. Однак такі доводи колегія суддів відхиляє, оскільки незгода із сумою визначених судом витрат на професійну правничу допомогу без зазначення обґрунтованих мотивів їх неспівмірності не є підставою для скасування оскаржених судових рішень у цій частині. 

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 646/3820/18 (провадження № 61-17367св20), колегія суддів враховує таке.

У справі № 646/3820/18 Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у позові про скасування реєстраційної дії, змінивши їх мотивувальні частини. Верховний Суд зазначив, що сторони у справі надали документи, що були надані під час відповідної реєстраційної дії, оцінив ці документи і виснував про їх невідповідність вимогам, визначеним у пункті 42 Порядку, однак указав, що Харківська міська рада як власник земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, передала її у власність відповідачам, що свідчить про визнання позивачем права відповідачів на збудоване нерухоме майно та здійснення ними державної реєстрації права власності на нього. 

Натомість, у справі, яка переглядається, позивач не надав суду документів, які були використані для здійснення оспореної реєстраційної дії, а позивач не виконав свого процесуального обов`язку щодо доведення підстав позову належними та допустимими доказами. Тому встановлені обставини справи, яка переглядається, відрізняються від встановлених обставин у справі, на яку посилається заявник. 

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі. 

Посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з судовим рішенням і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених рішень, які відповідає вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», заява № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення і додаткове рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення і додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ: 

Касаційну скаргу Харківської міської ради, в інтересах якої діє Мироненко Олексій Олексійович, залишити без задоволення. 

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 31 травня 2021 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк	
		
	С. О. Карпенко 	
		
	І. М. Фаловська