ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року	Львів	Справа № 500/7601/24 пров. № А/857/10207/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Кузьмича С.М., Ніколіна В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року (головуючий суддя: Баб`юк П.М., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 , 23.12.2024, звернувся з позовом до суду, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, яка полягає у нездійсненні переведення ОСОБА_1 на облік до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та призначення (поновлення) пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області перевести на облік до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області та здійснювати виплату пенсії за місцем реєстрації ОСОБА_1 , починаючи з дати звернення 12 червня 2024 року.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 12 червня 2024 року ним подано заяву до Головного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області про забезпечення виплати пенсії за місцем фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи.
Головним управління Пенсійного Фонду України у Львівській області, 19 червня 2024 року прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком № 192650011580, про що повідомлено позивача листом за № 1900-0205-5/31446 від 26 червня 2024 року.
Як зазначено у рішення відповідача, призначення (поновлення) пенсії можливо тільки на підставі документів пенсійної справи, в тому числі із документами про припинення виплати пенсії органами, що призначали та виплачували пенсію за попереднім місцем проживання. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення РФ. Для визначення права на призначення (поновлення) пенсійної виплати необхідно надати пенсійну справу, а також довідку-атестат про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання.
Проте позивач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, протиправним та таким, що грубо порушує соціальні права позивача та зазначає, що згідно паспортних даних він зареєстрований в Автономній Республіці Крим. Після повномасштабного вторгнення РФ на територію України, позивач 20 червня 2022 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується Довідкою № 6102-7001295879. Оскільки є особою пенсійного віку, засобів для існування на території України немає, тому звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області із заявою про поновлення йому пенсії за віком, яка гарантована  Конституцією. Зазначає, що документи, які вимагає відповідач позивач надати не може, оскільки вони перебувають на окупованій території.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 12.06.2024 у не встановленому порядку.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 19.06.2024 № 192650011580.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути звернення позивача від 12.06.2024, в порядку, визначеному  постановою КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», та вирішити питання призначення (відновлення, продовження) виплати пенсії.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування необхідних для поновлення виплати пенсії документів, особам, які проживали на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя до органів РФ.
Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.  Зазначає, що до переліку документів позивача не долучено пенсійну справу, в якій зібрано усі необхідні документи і яка підтверджує, що пенсіонер до переїзду на постійне чи тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці, одержував пенсію.
Для визначення права на призначення (поновлення) позивачу пенсійної виплати, необхідно надати пенсійну справу, а також довідку-атестат про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Алуштинським МВ ГУ МВС України у Криму 18 липня 1997 року.
Згідно відмітки та трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 29.01.1981, позивачу була призначена пенсія управлінням ПФ РК в м. Алушта.
Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що  підтверджується довідкою від 20.06.2022 № 6102-7001295879 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 .
Позивач, 12.06.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення (поновлення) пенсії.
За принципом екстериторіальності вказану заяву передано на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Львівській області.
За результатами розгляду вказаної заяви, Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області 19.06.2024 прийняло рішення № 192650011580 про відмову в призначенні пенсії.
Рішення обґрунтоване тим, що до переліку документів не долучено пенсійну справу, в якій зібрано усі необхідні документи і яка підтверджує, що пенсіонер до переїзду на постійне або тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці одержував пенсію.
Також у рішенні зазначено, що для визначення права на призначення (поновлення) пенсійної виплати необхідно надати пенсійну справу, а також довідку-атестат про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того,  що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1  статті 49 Закону, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
З аналізу положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.
Оскільки позивачу припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав для цього в розумінні статті 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Щодо посилань на відсутність підстав для поновлення виплати пенсії позивача за відсутності паперової пенсійної справи та документів про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення РФ, то суд першої інстанції виходив з того, що 12 червня 2024 року позивачем подано заяву до Головного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області про забезпечення виплати пенсії за місцем фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи.
Проте розгляд вказаної заяви позивача Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Тернопільській області не здійснений в порядку визначеному  постановою КМУ від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, а також їх посадові особи, зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України гарантує громадянам право на соціальний захист, яке охоплює забезпечення у разі втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від особи причин, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право забезпечується системою загальнообов`язкового державного соціального страхування за рахунок страхових внесків, коштів державного та місцевих бюджетів, а також іншими джерелами. Конституція передбачає, що пенсії та інші види соціальних виплат мають забезпечувати рівень життя не нижчий від встановленого прожиткового мінімуму.
Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни є рівними у своїх правах та свободах перед законом, а будь-які привілеї чи обмеження за ознаками раси, статі, переконань, походження, майнового стану, місця проживання чи іншими ознаками не допускаються.
З 22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яким визначено державні гарантії щодо реалізації прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції України, законодавства та міжнародних договорів України.
Європейська соціальна хартія (переглянута) 1996 року, ратифікована Україною 14 вересня 2006 року, закріплює право осіб похилого віку на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе зобов`язання забезпечувати умови для ефективної реалізації закріплених прав і принципів. Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова права на соціальний захист має як конституційні гарантії, так і міжнародно-правову основу.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя є тимчасово окупованою територією. В силу частин першої та другої статті 4 зазначеного Закону на таких територіях запроваджується особливий правовий режим, який передбачає особливості реалізації прав і свобод громадян, що там проживають.
Статтею 17 цього Закону передбачено, що у випадку порушення його положень державні органи України застосовують передбачені законом механізми з метою захисту прав і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також інтересів держави. Стаття 18 гарантує громадянам України повне забезпечення їх конституційних прав і свобод, зокрема соціальних, після залишення тимчасово окупованої території.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 встановлено порядок здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Згідно з пунктом 1 цієї Постанови призначення, відновлення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата пенсій та інших соціальних виплат здійснюється через рахунки та мережу установ АТ «Державний ощадний банк України» з можливістю отримання коштів виключно на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.
Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам обумовлюється двома ключовими факторами:
перебуванням особи на обліку як внутрішньо переміщеної, що підтверджується відповідною довідкою або наявністю реєстрації місця проживання на підконтрольній території;
відкриттям рахунку в АТ «Державний ощадний банк України», через який здійснюється виплата пенсій.
Згідно з пунктом 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 (далі – Порядок № 509), довідка внутрішньо переміщеної особи є безстроковою, за винятком випадків, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та абзацом шостим цього пункту. Довідки, видані до 20.06.2016, які не були скасовані та строк дії яких не сплив, залишаються чинними та діють безстроково, якщо інше не передбачено статтею 12 Закону.
Судом апеляційної інстанції установлено, що довідка позивача про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи є чинною та не скасованою.
Правові засади функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, порядок призначення, перерахунку та виплати пенсій визначає Закон України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV, пенсія є щомісячною грошовою виплатою у солідарній системі пенсійного страхування, що призначається у разі досягнення пенсійного віку, встановленого законом, або визнання особи особою з інвалідністю, а також членам сім`ї застрахованої особи у визначених законом випадках.
Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами встановлюються види пенсійного забезпечення, порядок участі осіб у пенсійній системі, пенсійний вік, джерела фінансування пенсійних виплат, а також умови та порядок їх призначення і здійснення.
Стаття 5 Закону № 1058-IV передбачає, що інші нормативно-правові акти можуть регулювати такі правовідносини лише у випадках, прямо зазначених у цьому Законі, або в частині, що йому не суперечить. Виключно цим Законом визначено порядок здійснення пенсійних виплат, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, підстави припинення пенсійних виплат як елементу порядку пенсійного забезпечення мають визначатися виключно Законом № 1058-IV. Застосування інших нормативних актів можливе лише за умови відсутності протиріч із цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісячно, не пізніше 25 числа місяця, за який здійснюється виплата, у грошовій формі за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або через установи банків відповідно до порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії може бути припинена лише:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
{Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду  № 25-рп/2009  від 07.10.2009}
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2-1) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном;
3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку;
3-1) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до  Закону України  «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин»;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
4-1) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Верховний Суд у постанові від 29.05.2024 у справі № 360/6945/21 наголосив, що перелік підстав припинення пенсійних виплат, наведений у частині першій статті 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним. Будь-яке припинення виплати пенсії можливе лише у випадках, прямо передбачених законом.
Аналіз норм Закону № 1058-IV свідчить, що припинення виплати пенсії може мати місце виключно на підставі рішення пенсійного органу, прийнятого відповідно до статті 49 цього Закону.
Оскільки у справі встановлено, що виплату пенсії позивачу припинено без наявності законодавчо визначених підстав, таке припинення є неправомірним. У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод це становить втручання у право власності, яке не відповідає вимогам законності.
У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 286/2265/17 наголошено, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не є тотожним жодному з конституційно-правових статусів, визначених Конституцією України, та не може їх замінювати.
Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 підкреслив, що з огляду на правову та соціальну природу пенсій право громадянина на отримання призначеної пенсії не може ставитися у залежність від постійного проживання в Україні. Держава зобов`язана гарантувати реалізацію цього права незалежно від того, чи проживає пенсіонер на території України, чи за її межами.
Зазначений підхід, підтверджений також усталеною практикою Європейського суду з прав людини, передбачає, що право на пенсію та її отримання не може бути обмежене місцем проживання особи. Ця правова позиція застосовна не лише до громадян, які виїхали на постійне проживання за кордон, але й до внутрішньо переміщених осіб, постійне місце проживання яких знаходиться на тимчасово окупованій території. У контексті справи правовий зв`язок між громадянином та державою ґрунтується на факті громадянства, що передбачає відповідний обсяг прав та обов`язків. Свобода пересування і вільного вибору місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто законно перебуває на території України.
Щодо доводів відповідачів про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії позивачу через ненадходження паперової пенсійної справи та документів про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення РФ, суд апеляційної інстанції вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідачі стверджують, що механізм виплати пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та не отримують пенсійних виплат від Пенсійного фонду РФ, врегульовано Порядком виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 234 від 02.06.2014 (далі – Порядок № 234).
Пункти 3 та 4 Порядку № 234 визначають, що для отримання пенсії відповідно до законодавства України особа подає до територіального органу заяву із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (або закордонний паспорт). Документи можуть бути подані особисто, через представника, який підтверджує свої повноваження нотаріально засвідченою довіреністю, або надіслані поштою з нотаріальним засвідченням підпису.
На підставі поданих матеріалів територіальний орган Пенсійного фонду направляє запит до органів Російської Федерації щодо витребування пенсійної справи. Після надходження пенсійної справи та документів про припинення виплати пенсії її виплата відновлюється з дати припинення на попередньому місці отримання.
Однак, Порядок № 234 поширюється виключно на осіб, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя.
У цій справі позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою № 6102-7001295879 від 20.06.2022, виданою з реєстрацією за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, правовідносини позивача не підпадають під регулювання Порядку № 234, і посилання відповідачів на його положення є юридично неспроможними.
Відповідно до абзацу другого пункту 1.5 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі — Порядок № 22-1), внутрішньо переміщені особи подають заяви з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі — Постанова № 637).
Постанова № 637 визначає порядок здійснення пенсійних та інших соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Згідно з пунктом 1 цієї постанови:
призначення, відновлення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей Єдиної інформаційної бази даних про ВПО;
під час звернення ВПО із заявою територіальні органи ПФУ ідентифікують особу, фіксують місце і час звернення та звіряють відомості з інформацією, що міститься у базах ПФУ;
ідентифікація може здійснюватися, у тому числі, за допомогою відеоконференцзв`язку;
після підтвердження даних територіальні органи ПФУ продовжують виплату пенсії у разі проходження фізичної ідентифікації.
Як встановлено судом, 12 червня 2024 року позивач подав заяву до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про забезпечення виплати пенсії за місцем фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи. Однак така заява не була розглянута відповідно до процедури, встановленої Постановою № 637.
Тернопільським ГУ ПФУ не здійснено:
ідентифікацію заявника;
фіксацію місця та часу звернення;
звірку поданих даних з інформаційними базами ПФУ з урахуванням Єдиної бази ВПО;
опрацювання відомостей щодо проходження фізичної ідентифікації;
вирішення питання щодо продовження (відновлення) виплати пенсії.
Натомість звернення позивача було передано за принципом екстериторіальності до Головного управління ПФУ у Львівській області, яке розглянуло його заяву, застосувавши Порядок № 234, що регулює порядок виплати пенсій громадянам, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя.
Позивач не належить до кола осіб, на яких поширюється Порядок № 234, а є внутрішньо переміщеною особою. Таким чином, застосування Порядку № 234 є помилковим.
Особа може не володіти спеціальними знаннями щодо способу подання заяви про виплату пенсії, однак пенсійні органи зобов`язані самостійно встановити юридично значимі обставини, у тому числі статус ВПО, з наявних документів та баз даних.
Відповідачами не доведено правомірності своїх дій, рішень і бездіяльності, як того вимагає частина 2 статті 77 КАС України.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що задля ефективного відновлення порушених прав позивача, необхідно визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 12.06.2024 у не встановленому порядку, а також визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 19.06.2024 № 192650011580 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути звернення позивача від 12.06.2024, в порядку, визначеному  постановою КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», та вирішити питання призначення (відновлення, продовження) виплати пенсії.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі № 500/7601/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. В. Ніколін