ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/6820/25	Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/1191/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
з участю секретаря - Гичко К.С. 
та сторін: представника позивача — адвоката Стретович І.С., відповідача ОСОБА_1 , його представника — адвоката Вароди П.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 607/6820/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Стретович Інна Сергіївна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, ухваленого суддею Герчаківською О.Я., повний текст якого складено 29 вересня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків,-
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діяла адвокатка Притула О.Б., звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.
Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2009 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у даному шлюбі народилася донька – ОСОБА_3 .
У зв`язку з тим, що за час спільного проживання ОСОБА_1 систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо ОСОБА_2 у присутності дитини, а також у зв`язку з небезпекою через військову агресію російської федерації проти України, позивачка змушена була виїхати з донькою за кордон з метою збереження власного життя і здоров`я, а також життя, здоров`я та безпеки дитини. Так, з 20 січня 2023 року по 14 липня 2024 року позивачка з донькою перебували за кордоном (на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії). Оскільки відповідач не надавав згоди на виїзд доньки за кордон та її перебування там, він вживав заходи для повернення дитини на територію України. Так, ОСОБА_1 звертався до Високого суду юстиції Англії та Уельсу із відповідною заявою про негайне повернення дитини в Україну згідно з положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Гаазька Конвенція). За наслідком розгляду такої заяви 01 грудня 2023 року Відділенням з сімейних справ Високого суду юстиції Англії та Уельсу прийнято рішення у справі № FD23P00307, згідно з яким дитина ОСОБА_3 повинна бути негайно повернена матір`ю-відповідачем до Республіки України до 23:59 29 лютого 2024 року (за британським часом).
При цьому, дане рішення іноземного суду хоча набрало законної сили, однак на даний час в Україні воно не визнане - ухвала про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відсутня. Із 14 липня 2024 року і станом на дату звернення із даним позовом, ОСОБА_2 з донькою перебувають на території України. Разом з тим, діючи в якнайкращих інтересах дитини, ОСОБА_2 має намір здійснити виїзд із донькою за кордон, у зв`язку з чим змушена звертатися до суду для отримання дозволу на такий виїзд без згоди та супроводу батька, а також просити суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у виїзді дитини за кордон та перебуванні дитини за кордоном на період дії воєнного стану на території України.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан в Україні неодноразово продовжено, та діє і на даний час.
Так, у період дії воєнного стану допускається перетинання державного кордону дітьми, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону, що передбачено абзацом 13 пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі – Правила, у редакції, чинній на момент підписання позовної заяви).
Однак, факт примусового повернення позивачки з дитиною на територію України на підставі рішення іноземного суду, а також відсутність згоди відповідача як батька дитини на виїзд за кордон створює перешкоди у наданні Держприкордонслужбою дозволу позивачці з донькою на перетин державного кордону.
Сторона позивача вважає, що тимчасове перебування дитини за кордоном у період дії воєнного стану відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, і не перешкоджає реалізації права батька на спілкування з дитиною.
Враховуючи інтереси дитини, її соціалізацію в іноземній державі, а також зважаючи на воєнний стан в Україні, перебування ОСОБА_4 у звичному для неї середовищі (яким є м. Каршолтон, Англія) до припинення війни та стабілізації ситуації в Україні – відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Також, вказують, що позивачка не чинить перешкод у спілкуванні відповідача з донькою та не порушує права відповідача на його участь у житті та вихованні дитини, оскільки нею належним чином виконується Висновок органу піки та піклування щодо питання участі батька у вихованні дитини, згідно з яким для ОСОБА_1 встановлено такий графік спілкування з донькою – кожної І, ІІІ суботи місяця з 11:00 год. до 14:00 год.; кожної ІІ, ІV неділі місяця з 11:00 год. до 14:00 год., побачення повинні відбуватися у місцях культурно-розважального характеру, за бажанням дитини та в присутності матері дитини.  Крім цього, батьки дитини не обмежені в праві в будь-який час домовитися про інші способи участі батька у вихованні доньки.
Також важливою обставиною є те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 вересня 2024 року у справі № 607/388/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, місце проживання дитини визначено з матір`ю (рішення набрало законної сили 10 березня 2025 року, після його перегляду в апеляційному порядку).
З огляду на викладене, сторона позивача вважає, що позиція відповідача щодо ненадання згоди на виїзд дитини за кордон та її тимчасове перебування там у період дії воєнного стану в Україні, шкодить інтересам доньки та порушує право дитини на життя, на повний та гармонійний розвиток її особистості у безпечному середовищі
Щодо вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкод у виїзді дитини за кордон та перебуванні дитини за кордоном на період дії воєнного стану на території України, то позивачка обґрунтовує, що листом від 14 березня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини та її тимчасове перебування за кордоном. Однак, відповідач такий дозвіл не надає, а проти перебування дитини на території іноземної держави до припинення війни в Україні – категорично заперечує. Зважаючи на заперечення відповідача, а також враховуючи те, що ним вже була ініційована процедура негайного повернення дитини з-за кордону, позивачка змушена здійснити захист інтересів доньки та запобігти повторному вжиттю заходів батьком для повернення дитини на підставі Гаазької конвенції, у разі виїзду з дитиною за кордон.
Враховуючи це, за умови задоволення судом позовних вимог, ОСОБА_2 вправі буде очікувати, що у разі повторного ініціювання відповідачем процедури щодо повернення дитини, іноземний суд, здійснюючи оцінку законності переміщення чи утримування дитини на території іноземної держави (за критеріями Гаазької конвенції), буде враховувати судове рішення, прийняте за результатами розгляду даного позову. Таким чином, будуть забезпечені права малолітньої ОСОБА_4 на розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, до завершення в Україні дії воєнного стану.
З огляду на зазначене, позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд за кордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері – ОСОБА_2 , без згоди та супроводу батька – ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у виїзді ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон у супроводі матері – ОСОБА_2 , та перебуванні дитини з матір`ю у країнах Європейського Союзу а також у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії на період дії на території України воєнного стану.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків, зобов`язання не чинити перешкод у виїзді – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Стретович І.С. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у цивільній справі №607/6820/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявниці зазначила, що суд першої інстанції рішенням фактично заборонила ОСОБА_5 виїжджати за кордон з матір`ю без дозволу батька.
При цьому, в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження застосувати заборону виїзду за межі України.
Тим паче, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. (Абзац тринадцятий пункту 2-3 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 383 від 29.03.2022).
Так, законодавчо визначено, що в умовах воєнного стану процедуру перетину кордону дитини спрощено з урахуванням найвищих інтересів дитини та з міркувань її безпеки, а відповідач, в свою чергу, вимагає всупереч закону фактично заборонити дитині в супроводі матері, яка до речі, не позбавлена батьківських прав відносно дитини, виїзд за кордон України на безпечну територію без його згоди, навіть, якщо на це буде реальна загроза життю дитини.
Відтак, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України та продовженням воєнного стану, заборона вивезення малолітніх/неповнолітніх дітей за межі території України до інших держав може створити небезпеку їх життю і здоров`ю, а відтак не відповідає інтересам дітей, які в цьому випадку мають пріоритет над інтересами батька.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 вересня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.
При цьому, зазначив, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У січні 2023 року ОСОБА_2 , за якою не було визначено рішенням суду або висновком органу опіки та піклування місце проживання дитини ОСОБА_3 , без будь-якого погодження із батьком та без відповідного рішення суду про надання дозволу, вивезла їх спільну дитину за межі України -спочатку до Греції, а потім до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.
Самовільне вивезення дитини ОСОБА_3 стало підставою для звернення ОСОБА_1 до судових органів Великобританії згідно з Гаазькою конвенцією 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.
Рішенням Відділення з сімейних справ Високого суду юстиції Англії та Уельсу від 1 грудня 2023 року у справі № FD23P00307, що набрало законної сили 01 грудня 2023 року, наказано дитину ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ), відповідно до статті 12 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року матір`ю-відповідачкою, в примусовому порядку повернути до України.
14 липня 2024 року ОСОБА_2 разом із малолітньою дитиною ОСОБА_3 , на виконання рішення Відділення з сімейних справ Високого суду юстиції Англії та Уельсу від 01 грудня 2023 року у справі № FD23P00307, повернулися в Україну.
Зі змісту вказаного рішення іноземного суду вбачається, що ОСОБА_2 неправомірно вивезла дитину ОСОБА_3 за кордон з місця її постійного проживання в Україні, без згоди батька ОСОБА_1 , за відсутності загрози життю чи здоров`ю дитини в Україні, що могло б виправдати вивезення.
Це рішення іноземного суду підтверджує виключно односторонні дії ОСОБА_2 , що вже призвели до міжнародного правового спору та поставили під загрозу психологічне благополуччя дитини ОСОБА_3 .
Вказані обставини не є оціночними, так як вони підтверджуються рішенням Високого суду юстиції Англії та Уельсу, яке набрало законної сили. В апеляційній скарзі ці факти не заперечуються, натомість їх значення безпідставно нівелюється, хоча саме вони демонструють високий ризик повторення аналогічної поведінки у разі надання позивачці широкого й невизначеного у часі дозволу на виїзд дитини за кордон.
Після повернення ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 в Україну, ОСОБА_1 , у зв`язку із переховуванням ОСОБА_2 від нього дитини ОСОБА_3 , не надання йому можливості бачитися та спілкуватися з дочкою, звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року у справі № 607/16246/24 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з боку матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом визначення батькові дитини ОСОБА_1 , способів спілкування з дитиною ОСОБА_3 згідно графіку визначеного судом.
ОСОБА_2 у позові та в апеляційній скарзі посилається на воєнний стан в Україні, як на загрозу для життя і здоров`я дитини ОСОБА_3 , проте така аргументація є абстрактною та не підтверджена жодним конкретним доказом.
Навпаки в Західному регіоні України, зокрема в місті Тернополі та Тернопільській області, а також у Волинській області, місті Луцьк, де наразі проживає дитини ОСОБА_3 , військової загрози немає. Отже, дитина ОСОБА_3 має можливість успішно та повноцінно розвиватися як фізично, так і духовно в українських дошкільних закладах (дитячих садочках), а згодом і в українській школі, зростаючи в усіх сферах свого дитячого життя.
В місті Тернополі у дитини ОСОБА_3 є можливість проживати у власному комфортному будинку, де є достатньо життєвого простору для здорового зростання та розвитку.
ОСОБА_1 свою відмову на наданні дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3 аргументує рівністю прав і обов`язків обох батьків у вихованні спільної дитини.
Тому виїзд дитини ОСОБА_3 за кордон позбавить ОСОБА_1 , як батька, живого спілкування з дитиною, його участі в турботі, вихованні та задоволенні різноманітних її потреб. Вивіз дитини за кордон негативно вплине на її благополуччя, розлука з батьком, проживання в невідомих умовах, несприятливий клімат для дитячого організму, мовний бар`єр тощо.
В інтересах дитини ОСОБА_3 проживання в стабільному середовищі, підтримання емоційного зв`язку з обома батьками, а не лише з матір`ю, соціалізація у знайомому культурному просторі, безперешкодне навчання та адаптація до навчального закладу в Україні.
Крім того, дитина ОСОБА_3 втратить зв`язок з державою громадянства, національною ідентичністю, культурою та рідною мовою.
Позовні вимоги ОСОБА_2 за своїм змістом свідчить про намір вивезти дитину ОСОБА_3 за кордон для постійного проживання, а не тимчасової поїздки, оскільки у заяві не вказано жодної конкретної інформації щодо тривалості перебування дитини за межами України, мети виїзду, конкретної країни та місця проживання, що унеможливлює оцінку доцільності та безпечності такого виїзду з урахуванням найкращих інтересів дитини.
Посилання представника заявника на необхідність забезпечення «безпечного середовища» для малолітньої ОСОБА_3 суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки ці твердження не були підтверджені жодним доказом, який би свідчив про існування конкретної небезпеки для дитини у місці її проживання. Натомість встановлено, що дитина проживає у стабільному регіоні, розпочала навчання у школі, перебуває у соціальному середовищі, яке сприяє її розвитку, а батько здійснює регулярну, змістовну участь у її вихованні.
Крім того, апеляційна скарга представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Стретович І.С. містить спробу обґрунтувати невизначений у часі виїзд дитини за кордон посиланням на воєнний стан. Однак правовий режим воєнного стану сам по собі не є підставою для надання дозволу на невизначене переміщення дитини.
Законодавець уже передбачив механізми короткострокового виїзду малолітніх без згоди другого з батьків у разі виникнення реальної необхідності. Позивачка користувалася цим механізмом, що спростовує її твердження про неможливість евакуації дитини за умови виникнення небезпеки.
Відтак, вимога ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон «до завершення воєнного стану» є юридично невизначеною та суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 наголосила, що дозвіл на виїзд дитини без згоди другого з батьків може бути надано лише на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення.
Позивачка ОСОБА_2 фактично просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у формулюванні, що порушує принцип правової визначеності та не відповідає інтересам дитини.
Отже, доводи апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Стретович І.С. не спростовують висновків суду першої інстанції щодо того, що позовні вимоги є невизначеними, не відповідають критерію пропорційності, не містять обґрунтування необхідності настільки тривалого обмеження участі батька у вихованні дитини та фактично спрямовані на створення умов, які унеможливлять реалізацію ним своїх батьківських прав.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Стретович І.С. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на викладені у ній доводи.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Варода П.Б в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
Представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.
Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/1365/23 від 18 травня 2023 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 жовтня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис № 1518 (а.с. 28-33, 142-147, т.1).
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року у справі № 607/1365/23, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення таке твердження: «Такі обставини, на думку суду, свідчать про наявність у ОСОБА_2 вагомих підстав для здійснення цих дій. Даними підставами, зокрема, але не виключно, можуть бути побоювання за власне життя та здоров`я, а також здоров`я, в тому числі психологічне, малолітньої дитини сторін». В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 34-39, 148-152,т.1).
У шлюбі в сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області складено актовий запис № 27 29 та видано свідоцтво про народження Серія НОМЕР_1 (а.с. 50,т.1).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/388/24 від 13 вересня 2024 року, яке набрало законної сили, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 40-49, т.1).
Позивачка ОСОБА_2 та малолітня дочка сторін ОСОБА_3 перебували з 20 січня 2023 року до 14 липня 2024 року на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, що сторонами визнається та підтверджується відмітками про перетин кордону, які містяться у паспорті громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_6 НОМЕР_2 , який видано органом 6190 31 липня 2018 року (а.с. 21-24,т.1).
14 березня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 із листом про надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3 за кордон у супроводі позивачки, а саме до країн Європейського Союзу, згідно наведеного у листі переліку, та до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, а також на тимчасове перебування дитини у зазначених країнах до завершення дії воєнного стану в Україні та стабілізації ситуації в Україні (а.с. 25,т.1), який надіслала поштовим відправленням 17 березня 2025 року (а.с. 14,т.1).
За змістом Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань № 12024211040002373 від 11 жовтня 2024 року, до Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області із письмовою заявою звернувся ОСОБА_1 про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 умисно, систематично вчиняє психологічне насильство відносно заявника, що призводить до погіршення якості життя та психологічних страждань (а.с. 114,т.1). 
Рішенням Відділення з сімейних справ Високого суду юстиції Англії та Уельсу від 01 грудня 2023 року у справі № FD23Р00307, що набрало законної сили 01 грудня 2023 року, постановлено (п. 11): дитина, ОСОБА_7 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ), повинна бути негайно повернена матір`ю-відповідачем до Республіки Україна, на підставі ст. 12 Гаазької Конвенції 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. 
15 лютого 2023 року на заяву ОСОБА_1 , працівниками ПП «Загребелля» в присутності сусідів, складено акт про встановлення факту проживання громадянина, яким засвідчено, що з 2015 року до грудня 2019 року в АДРЕСА_1 , проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а з дня народження ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 до 20 січня 2023 року сторони проживали за цією адресою з дитиною. З 20 січня 2023 року по 15 лютого 2023 року у будинку по АДРЕСА_1 , проживає без реєстрації ОСОБА_1 (а.с. 154-155,т.1).
За змістом інформації від Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Тернопільській області № П-21, № П-22 від 05 жовтня 2023 року, відомості про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до адміністративної відповідальності, станом на 05 жовтня 2025 року, відсутні. До кримінальної відповідальності заявник не притягувався, не знятої та не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 156-157,т.1).
Довідка б/н від 29 березня 2023 року, видана КНП «ТОМЦСНЗ» ТОР ОСОБА_1 засвідчує, що він з приводу розладів психіки та поведінки, внаслідок вживання алкоголю та інших психоактивних речовин, не звертався (а.с. 158,т.1).
Довідка № 229 від 29 березня 2023 року, видана КНП «ТОКПН» ТОР ОСОБА_1 засвідчує, що він ознак психічного захворювання не виявляє (а.с. 159,т.1).
22 липня 2024 року ПП «ПРОДЕКСПОРТ» видало ОСОБА_1 довідку про те, що він з 01 листопада 2017 року по день видачі довідки, працює на посаді менеджера з розвитку цього підприємства (а.с. 160,т.1), де позитивно характеризується (а.с. 161), та отримує дохід, який за період з січня 2023 року по грудень 2023 року складає загальну суму 115 800,00 грн (а.с. 162).
За ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб SKODA RAPID, реєстраційний номер НОМЕР_3 , про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 Центр ДАІ 6101 (а.с. 163-164,т.1).
Платіжними інструкціями за період з березня до травня 2025 року підтверджується переказ власних коштів ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 в якості аліментів, на лікування дитини, за навчання в художній школі та без призначення платежу (а.с. 170-178,т.1).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року у справі № 607/16246/24 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з боку матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом визначення батькові дитини ОСОБА_1 , наступних способів спілкування з дитиною ОСОБА_3 : кожного вівторка, четверга місяця в часовий проміжок з 17:30 години до 21:00 години, кожної неділі місяця в часовий проміжок з 10:30 години до 17:30 години, 03 грудня кожного року, в часовий проміжок з 17:30 години до 21:00 години, в інші дні та години місяця спілкування можуть відбуватися за попередньою домовленістю між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , або за допомогою сервісу зв`язку або відеозв`язку через програми Telegram, Viber, WhatsApp, Zoom, Skype.
Побачення та спілкування з дитиною повинні відбуватися, за згодою дитини, без присутності матері ОСОБА_2 , в місцях культурно-розважального характеру, призначених для повноцінного відпочинку дітей, з обов`язковим здійсненням повернення дитини за місцем проживання матері ОСОБА_2 , або за місцем визначеним ОСОБА_2 .
Зобов`язано ОСОБА_1 , не порушувати графік спілкування з дитиною ОСОБА_3 , придбати та передати ОСОБА_2 , мобільний пристрій з підтримкою зв`язку або сервісу відеозв`язку через програми Telegram, Viber, WhatsApp, Zoom, Skype, з постійною оплатою послуг зв`язку та Інтернету, приділяти дитині увагу і турботу, виховувати її, навчати, матеріально допомагати та слідкувати за станом її здоров`я.
Зобов`язано ОСОБА_2 , поважати батьківські права ОСОБА_1 , здійснювати передачу дитини у визначені дні та години, повідомити місце повернення дитини, організовувати спілкування дитини за попередньою їх згодою в режимі зв`язку або відеозв`язку через програми Telegram, Viber, WhatsApp, Zoom, Skype та не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 (а.с. 179-188, т.1).
27 березня 2025 року ОСОБА_1 адресував ОСОБА_2 відмову на виїзд доньки ОСОБА_4 до країн Європейського Союзу, згідно наведеного переліку, та до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яку надіслав поштовим відправленням (а.с. 189-192,т.1). Обґрунтував своє рішення тим, що виїзд дитини за кордон позбавить його, як батька живого спілкування з дочкою, що вже мало місце під час першого незаконного вивезення ОСОБА_4 з України в Грецію, а в подальшому до Великої Британії.
Вказаний диск з фотографіями та відеоматеріалами, який було оглянуто у судовому засіданні (а.с. 204,т.1), свідчить про те, що ОСОБА_1 активно бере участь у вихованні та розвитку спільної дочки сторін ОСОБА_8 , дитина любить батька, радіє його присутності у своєму житті, безтурботно проводить з ним дозвілля, святкування дня народження.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків та зобов`язання не чинити перешкод у виїзді, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на виїзд за кордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері, без згоди та супроводу батька, суперечитиме інтересам дитини, оскільки позивачка не визначила конкретний період такого виїзду, дату його початку і закінчення, а передбачений законом короткостроковий виїзд матері з якою визначено місце проживання дитини, надає можливість ОСОБА_2 забезпечити перебування спільної дочки сторін у безпеці, за умови виникнення такої необхідності.
Також, суд зазначив, що вимога ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у виїзді ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон у супроводі матері та перебуванні дитини з матір`ю у країнах Європейського Союзу а також у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії на період дії на території України воєнного стану, є похідною від першої позовної вимоги, в задоволенні якої суд відмовив, а тому підстави для її задоволення також відсутні.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.
Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").
Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно частини другої статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Згідно із статтею 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.
Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із частиною другою статті 150, частиною першою статті 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.
Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави.
Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну.
Згідно статті 2 вказаного Закону документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).
У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.
Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (стаття 3 вказаного Закону).
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:
якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;
якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів інформаційно-комунікаційної системи “е-Консул”;
у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:
свідоцтва про смерть другого з батьків;
рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;
рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;
рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;
рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;
довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері);
довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем;
свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України.
3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб;
4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав:
довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці);
документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).
Згідно положень частини п`ятої статті 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.
Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений законодавством як за згодою одного із батьків, так і без такої згоди.
При цьому, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний період з визначенням його початку й закінчення.
Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).
Також, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за межі України у супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто, таким, що надається судом на одну вже конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном (постанова Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 297/1949/21).
У справі, що переглядається, встановлено, що позивач, звертаючись у суд з позовом просила надати їй дозвіл на виїзд за кордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері – ОСОБА_2 , без згоди та супроводу батька – ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у виїзді ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон у супроводі матері – ОСОБА_2 , та перебуванні дитини з матір`ю у країнах Європейського Союзу а також у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії на період дії на території України воєнного стану, посилаючись на те, що введення воєнного стану, постійні тривоги та атаки російської федерації на територію України не є безпечним та спокійним середовищем для проживання малолітньої дитини.
При цьому, позивачка не надала, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження обставин того, коли та з якою метою позивачка має намір вивезти дитину за кордон. Також позивачка чітко не визначила країну перебування дитини та не було конкретизовано часові проміжки перебування дитини в певній країні.
Крім того, позивач не вказала адреси майбутнього місця перебування дитини, її навчання, умов перебування, в тому числі медичного та соціального забезпечення, а також не надала доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.
Одночасно колегія суддів зауважує і про це правильно зазначив суд першої інстанції, що у січні 2023 року ОСОБА_2 без згоди батька дитини – ОСОБА_1 вивезла їх спільну дочку за кордон, де з нею перебувала до липня 2024 року. Повернення позивачки відбулося примусово, на підставі рішення Відділення з сімейних справ Високого суду юстиції Англії та Уельсу від 01 грудня 2023 року у справі № FD23P00307.
Також, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року у справі № 607/16246/24 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з боку матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом визначення батькові дитини ОСОБА_1 , наступних способів спілкування з дитиною ОСОБА_3 : кожного вівторка, четверга місяця в часовий проміжок з 17:30 години до 21:00 години, кожної неділі місяця в часовий проміжок з 10:30 години до 17:30 години, 03 грудня кожного року, в часовий проміжок з 17:30 години до 21:00 години, в інші дні та години місяця спілкування можуть відбуватися за попередньою домовленістю між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , або за допомогою сервісу зв`язку або відеозв`язку через програми Telegram, Viber, WhatsApp, Zoom, Skype.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 активно бере участь у вихованні та розвитку спільної дочки сторін ОСОБА_8 згідно графіку визначеного судом, дитина любить батька, радіє його присутності у своєму житті, безтурботно проводить з ним дозвілля, про що суд встановив з наданих фото та відеоматеріалів. В ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_9 у вересні 2025 року пішла до першого класу однієї зі шкіл м.Луцьк, де вона мешкає разом із мамою ОСОБА_2 .
Таким чином, виїзд дитини ОСОБА_3 за межі України, призведе до порушення батьківських прав відповідача, оскільки такий переїзд спричинить зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що вплине на її подальше життя, розвиток і виховання.
Враховуючи наведене, колегія суддів, вважає, що на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачкою конкретної мети виїзду дитини, не визначивши відповідного часового проміжку перебування дитини в іншій державі з огляду на те, що позивачка чітко не визначила країну перебування дитини, не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості і чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.
Посилання заявниці в апеляційній скарзі на те, що відмовляючи у позові суд першої інстанції безпідставно обмежив її можливість забезпечити дитині безпечні та сприятливі умови життя за кордоном, чим фактично не врахував принцип пріоритетності найкращих інтересів дитини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ухвалюючи таке рішення суд якраз і керувався вимогами Конвенції, яка передбачає, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом та принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримки родинних зв`язків та емоційного контакту малолітньої дитини з батьком.
Також суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання представника заявника на воєнний стан в Україні, як загрозу для життя і здоров`я дитини ОСОБА_3 , оскільки місце проживання дитини визначено з матір`ю на підставі рішення суду, яка не має обмежень у короткостроковому виїзді з дитиною за межі України, що вже врегульовано законом. В ході розгляду цієї справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виїжджали за кордон, де тимчасово перебували і повернулися в Україну, що сторонами визнається. Отож, за умови виникнення небезпеки для спільної дочки сторін, позивачка не має перешкод у виїзді за межі України з дитиною на строк до одного місяця, без згоди ОСОБА_1 .
Таким чином, враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач не довела, що її прагнення проживати з дитиною за межами України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3 за межі України у супроводі матері ОСОБА_2 та без дозволу і супроводу батька ОСОБА_1 у країнах Європейського Союзу а також у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, без визначення його початку й закінчення щодо країн, до яких просила надати дозвіл на виїзд позивач, не свідчить про одноразовий виїзд, що не відповідає інтересам дитини та порушує права батька на спілкування з нею і позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.
Також слід, зауважити, що виїзд ОСОБА_3 за межі України на період дії на території України воєнного стану, окресленого позивачкою у позові часовими межами як потенційного періоду перебування закордоном є невизначеним періодом, адже воєнний стан в Україні запроваджено 24 лютого 2022 року, він неодноразово продовжувався та діє і на даний час. У свою чергу, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий лише на певний період з визначенням його початку й закінчення. Суд, в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, правомірно відмовив у задоволені позову, у якому позивачем фактично ставиться питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька.
Крім цього, є правильним висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у виїзді ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон у супроводі матері та перебуванні дитини з матір`ю у країнах Європейського Союзу а також у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії на період дії на території України воєнного стану, так як така вимога є похідною від вимоги про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків, в задоволенні якої суд правомірно відмовив.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 вересня 2025 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Стретович Інна Сергіївна, залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 вересня 2025 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлений 26 грудня 2025 року.

Головуюча          Н.М. Храпак

Судді:          Б.О. Гірський

О.З. Костів