ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

27 листопада 2025 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 717/1291/25
провадження № 22-ц/822/1010/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Лисака І. Н.
за участю секретаря судового засідання: Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
заявник ОСОБА_1 
заінтересована особа - Лівинецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Туржанський В. В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Просила суд встановити факти її проживання однією сім`єю та перебування на утриманні ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше одного року до дня смерті останньої.
Заява мотивована тим, що з 1994 року і до дня смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 проживала та перебувала на її утриманні. 
ОСОБА_3 забезпечувала її житлом та утримувала за рахунок своєї пенсії. Батьки ОСОБА_1 перебували за межами України. 
Вказує, що встановлення факту перебування на утриманні необхідно заявниці для того, щоб оформити спадщину після смерті ОСОБА_3 .
Короткий зміст судового рішення першої інстанції
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що основним і постійним джерелом засобів до існування ОСОБА_1 була допомога з боку ОСОБА_3 . Заявницею не надано суду, а судом не здобуто самостійно доказів, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_3 мала можливість утримувати ОСОБА_1 , а також те, що допомога з боку ОСОБА_3 була основним і постійним джерелом існування для ОСОБА_1 .
Доказів на підтвердження вимоги щодо встановлення фактів проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю та перебування на утриманні ОСОБА_1 заявниця не надала і судом їх не здобуто.
У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_1 в період з 2000 року по день смерті ОСОБА_3 була позбавлена батьківського піклування та утримання з боку батьків.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що на підтвердження проживання однією сім`єю та перебування заявниці на утриманні покійної спадкодавиці не менше одного року до дня її смерті було долучено довідку Лівинецької сільської ради від 12 травня 2025 року №02-01-16/138, відповідно до якої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи із 1994 року по день своєї смерті (фактично протягом шести років), проживала разом із ОСОБА_1 , яка перебувала на її утриманні, адже була на той час неповнолітньою.
Також, згідно вищевказаної довідки Лівинецької сільської ради, ОСОБА_3 до дня своєї смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті зареєстрованих осіб в її господарстві не було.
Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась.
Отже, інших спадкоємців, які б претендували на спадщину після смерті спадкодавиці ОСОБА_3 окрім заявниці, яка проживала разом із нею та перебувала на її утриманні більше немає.
Окрім цього, вказує, що оскільки заявниця була ще малолітньою, а її батьки хоча й не позбавленні батьківського піклування, однак перебували за межами України, ОСОБА_3 забезпечувала її житлом, продуктами харчування одягом, приймала безпосередню участь у її вихованні та навчанні. ОСОБА_3 отримувала пенсію, й відповідно мала можливість утримувати малолітню ОСОБА_1 , яка на той час навчалася, не мала змоги працювати й відповідно потребувала такої допомоги.
Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, які зазначили, що дійсно на момент смерті ОСОБА_3 , заявниця була непрацездатною, оскільки була неповнолітньою, та перебувала на утриманні покійної, так як в той час її батьки були за межами України.
Окрім того, вказані обставини також підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а також позицією Лівинецької сільської ради, яка визначає обставини, що зазначені у поданій заяві до суду.
Вказує, що без встановлення вказаних фактів, ОСОБА_1 не має змоги успадкувати майно померлої ОСОБА_3 , що їй належить як спадкоємиці. При цьому встановлення вказаних юридичних фактів, не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Узагальнені доводи інших учасників справи
Лівинецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області відзив на апеляційну скаргу не подавала.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про смерть №54, складеним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницький (а.с. 46).
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 12 травня 2025 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Відповідно до довідки Лівинецької сільської ради від 12 травня 2025 року, ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . З 1994 року по день смерті ОСОБА_3 разом з нею без реєстрації проживала ОСОБА_1 та перебувала на її утриманні зі слів свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 9, 11).
Згідно з копією сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧВ №0212302, виданого 20 червня 2000 року, ОСОБА_3 на підставі рішення Кельменецького районної державної адміністрації від 06 жовтня 1997 року №253 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності селянської спілки «Україна» (а.с. 14-15).
Як вбачається з листа приватного нотаріуса Лакусти В. І. від 03 червня 2025 року №516/01-16 станом на 03 червня 2025 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилася (а.с. 28).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. 
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 
– факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 
– встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 
– заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 
– чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.
Як зазначалося вище у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Під спором про право також розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний лише з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, у спорі існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. За відсутності цих елементів немає спору про право.
Законодавство не містить переліку критеріїв для висновку про існування спору про право, який може бути виражений як у процесуальній формі – підтверджуватися судовими актами, так і матеріально-правовій формі – підтверджуватися юридичними фактами.
Поняття «спір про право» має розглядатися з його наповненням сутнісним, а не виключно формальним змістом.
Спір про право виникає з матеріальних правовідносин і характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків і неможливістю їх здійснення/забезпечення належного виконання за зверненням до суду. Спір про право може проявлятися також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за участю суду.
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі №643/14985/18-ц (провадження № 61-14325св19) вказано, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, лише у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц).
У справі, яка є предметом перегляду, заявниця просить встановити факти проживання однією сім`єю та перебування на утриманні ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше одного року до дня її смерті.
Встановлення факту необхідно заявниці для того, щоб оформити спадщину після смерті ОСОБА_3 .
Як встановлено судами, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємці, які б прийняли у встановлено законом порядку та строку спадщину відсутні, що підтверджується листом приватного нотаріуса Лакусти В. І. від 03 червня 2025 року №516/01-16 (а.с. 28).
Колегія суддів, надаючи оцінку правовідносинам, що склалися у цій справі виходить з наступного.
Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Правовідносини у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є розуміння відкриття спадщини як настання певних юридичних фактів, які зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).
Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року (абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення статті 5 та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності, абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих положень передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності.
У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно – за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (частина перша та друга статті 1277 ЦК України).
Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК УРСР).
Системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК УРСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що:
– в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися;
– оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою;
– з урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися лише якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19, провадження № 61-9511сво19).
Зазначене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 371/1416/19 (провадження № 61-5943св22).
За вищенаведеного правового регулювання та встановлених судами фактичних обставин справи (факту смерті ОСОБА_3 10 січня 2001 року та відсутності спадкоємців, які прийняли спадщину) належне ОСОБА_3 на праві власності майно та інші майнові право, в тому числі й право на земельну частку (пай), автоматично перейшли до держави в порядку статті 555 ЦК УРСР.
Тобто в даному випадку безумовно має місце спір про право між ОСОБА_1 та державою щодо нерухомого майна, яке належало на праві власності покійній ОСОБА_3 .
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення районного суду і залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України, оскільки встановлення фактів проживання однією сім`єю та перебування на утриманні пов`язується із наступним вирішенням спору про право, а тому такий спір має вирішуватися в порядку позовного, а не окремого провадження.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 18 липня 2022 року у справі № 755/9100/18 (провадження № 61-17332св20), постанові від 01 травня 2024 року у справі № 758/3298/23 (провадження № 61-1305св24).
В даному випадку ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів шляхом подачі позову на загальних підставах.
З урахуванням висновку апеляційного суду про залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення фактів проживання однією сім`єю та перебування на утриманні без розгляду не має необхідності надавати оцінку обґрунтованості доводів апеляційної скарги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до вимог частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Враховуючи наведене вище, рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2025 року слід скасувати, а заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Лівинецька сільська рада Дністровського району Чернівецької області, про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.
Відповідно до вимог частини шостої статті 294 ЦПК України слід роз`яснити заявниці, що вона має право подати позов на загальних підставах.
Керуючись ст. ст. 294, 367, 368, 374, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2025 року скасувати.
Заяву  ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення залишити без розгляду.
Роз`яснити заявниці, що вона має право подати позов на загальних підставах.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 27 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач                                                Олександр ОДИНАК
Судді        :                                                        Мирослава КУЛЯНДА
Ігор ЛИСАК