ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8627/23  Номер провадження 22-ц/814/271/26	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Одринської Т.В., 
суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,
за участю секретаря: Сальної Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору міни, витребування майна з чужого незаконного володіння
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Гонтара Валерія Миколайовича на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 травня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду із вказаним позовом, у якому просила:
- визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Веселовським А.Г 26.09.2019 року за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 
- визнати недійсним договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В 27.10.2023 року за яким ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_2 обміняла квартиру АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 
- витребувати з незаконного володіння відповідачів квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначає, що в період 2019 - 2021 роки її син, ОСОБА_6 та онука ОСОБА_2 , переконали в тому, що для того, щоб уникнути можливого звернення стягнення на належну їй квартиру АДРЕСА_1 необхідно її подарувати онуці Кріскентії. Запевняли, що забезпечать її належним доглядом та умовами в цій квартирі. Як обіцяли син та онука квартира повернеться їй у власність та ніхто не буде здійснювати з нею жодних дій, які б перешкодили володіння нею.
За договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Веселовським А.Г. 26.09.2019 року, право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_2 . Укладенню договору передувало складання акту про порушення з боку КФ АТ “Полтаваобленерго” на суму понад 370 000 грн. У подальшому АТ “Полтаваобленерго” подавало позов, в задоволенні якого відмовлено в грудні 2021 року. Оскільки, всіма судовими справами займався її син, вона не знала подробиць. Разом з тим, син обіцяв, що після закінчення судових тяжб право власності на квартиру повернеться їй.
Однак, квартиру у її власність не повернули. Більше того, між її сином ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_8 виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя. ЇЇ онука ОСОБА_9 надала довіреність на її невістку - ОСОБА_4 , яка замість того, щоб повернути квартиру їй виконавши домовленості, за договором міни посвідченим приватним нотаріусом Ганночкою О.В 27.10.2023 року незаконно обміняла спірну квартиру АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . Стверджує, що ОСОБА_4 вчинила цей договір навмисно, на користь своєї матері ОСОБА_3 .
Вказувала, що відповідачі порушили наявні домовленості, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним передбачені ст. 230 ЦК України.
Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука від 03.11.2023 року шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 12453,76 грн. віднесено на рахунок позивача.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала належних доказів на обґрунтування позовних вимог та не довела порушення своїх прав.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Гонтар Валерій Миколайович, посилаючись на його незаконність, неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що на момент укладення спірного договору дарування існували всі обставини, які є підставами для визнання цього договору недійсним.
Вказував, що за договором міни посвідченим приватним нотаріусом Ганночкою О.В 27.10.2023 року ОСОБА_10 , за довіреністю від онуки позивача - Кріскентії, навмисно та незаконно обміняла спірну квартиру на кв. АДРЕСА_2 .
Зазначав, що суд першої інстанції не надав особливої уваги та значення факту наявності спору між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про поділ майна, як одного з доказів, якими обгрунтовувався позов. 
Також посилався на те, що суд не надав належної оцінки тому, що позов повністю визнав відповідач ОСОБА_6 . Тим самим, він визнав і обставини на які посилалась позивач.
Від представника ОСОБА_3 – адвоката Лашко О.О. надійшов відзив, у якому просила Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення – без змін.
В обгрунтування відзиву вказувала, що в своїй апеляційній скарзі позивач посилається на ті ж самі підстави, які були досліджені судом першої інстанції в ході судового розгляду та надана правильна правова оцінка, доводи апелянта в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Також від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 – адвоката Кондрик Н.Г. надійшли відзиви, які обгрунтовано тим, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування, немає. 
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першох інстанціх залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. 01.03.2019 р. за р. № 640 належала квартира АДРЕСА_1 .
За умовами спірного договору дарування квартири від 26.09.2019 року ОСОБА_13 передала безоплатно у власність обдарованої ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 100,2 кв.м., житловою площею 55,5 кв. м.
26.09.2019 року між ОСОБА_14 (дарувальником) та ОСОБА_2 , яка є онукою дарувальника (обдарованою), від імені якої по довіреності діє ОСОБА_6 , укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність обдарованої квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 100,2 кв.м., житловою площею 55,5 кв.м.
За умовами договору, дарувальник та обдарована стверджують, що однаково розуміють значення і умов цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину (п. 6 Договору дарування квартири).
Сторони підтверджують, що вони не визнані у встановленому порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, не обмежені в праві укладати правочини, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, вони володіють українською мовою в обсязі, достатньому для однакового розуміння значення, умов цього договору та його правових наслідків, волевиявлення с вільним і усвідомленим та повністю відповідає їх інтересам внутрішньої волі, укладання цього договору не порушує публічного порядку, не ставить їх у вкрай невигідне матеріальне становище і вчинюється ними без впливу тяжких обставин, цей договір не носить характеру удаваного правочину, договір містить всі істотні умови, спрямовані на реальне настання правових наслідків обумовлені ним, та не приховує іншого правочину і не носить фіктивного удаваного правочину та відповідає реальній домовленості сторін. дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального (п. 14 Договору дарування квартири).
Відповідно спірного договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. від 27.10.2023 року, реєстрований номер №1655 ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру, загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 68,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.05.2002 року посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Веселовським А.Г., за реєстровим №5365 в порядку обміну на квартиру, загальною площею 100,2 кв.м., житловою площею 55,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири посвідченого 26.09.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г., за реєстровим №3431.
Судом встановлено, що у відповідності до зазначених вимог, договір міни, який є предметом даного спору, укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Таким чином, сторонами на законних підставах укладено вищевказану угоду.
Як вбачається з тексту договору міни, обмін є рівнозначним, квартири знаходяться в одному будинку, мають майже однакову площу та вартість.
Судом, також встановлено, що після укладення договору міни, ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_1 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належні, допустимі, безспірні та достовірні докази на підтвердження того, що між сторонами правочину по договору дарування квартири та між сторонами по договору міни виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири та договором міни, та що воля сторін в кожному з договорів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, які передбачені укладеним між сторонами оспорюваного договору дарування квартири та оспорюваного договором міни квартири.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.
Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Судом вірно встановлено, що під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення позивача відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, адже правочин був вчинений на користь близького родича, а саме онуки позивача, з часу укладення оспорюваного правочину та подання позовної заяви сплинув значний проміжок часу, більше 4 років.
Разом з тим, належних та допустимих доказів існування тяжких обставин для позивача під час вчинення договору дарування суду не надано.
Суд прийшов до обгрунтовного висновку про те, що посилання позивача, що договір дарування вчинено під впливом тяжкої обставини, а саме існування судового спору з АТ «Полтаваобленерго», щоб уникнути можливого звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 є неспроможними, оскільки у позивача наявне інше нерухомого майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що спростовує доводи позивача про її скрутне матеріальне становище та те, що пред`явлені АТ «Полтаваобленерго» вимоги становили для неї значну суму коштів.
Доводи позивача про те, що відповідача ввели її в оману є безпідставними. Слід зазначити, що позивачка сама підтвердила, що метою договору було уникнення відповідальності перед АТ «Полтаваобленерго», що свідчить про її власну недобросовісність.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору міни, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що посилання позивача, щодо фіктивності укладеного договору міни та що вказаний договір не був спрямований на настання реальних наслідків, є безпідставними.
Згідно зі статтею 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.
Зі вимог ст.716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`я
Відповідно спірного договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. від 27.10.2023 року, реєстрований номер №1655 ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру, загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 68,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.05.2002 року посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Веселовським А.Г., за реєстровим №5365 в порядку обміну на квартиру, загальною площею 100,2 кв.м., житловою площею 55,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири посвідченого 26.09.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г., за реєстровим №3431.
Колегія суддів не приймає визнання позову відповідачем, якщо це порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання позову не може бути способом легалізації домовленостей сторін, спрямованих на шкоду іншим особам.
Погіршення між сторонами стосунків, яке настало потому, бажання ОСОБА_1 на даний час по іншому розпорядитися квартирою не є підставою для визнання правочину недійсними.
Оцінка зібраних у справі доказів вказує на відсутність підстав для визнання договору дарування вчиненим під впливом обману.
Інші доводи апеляційної скарги зведяться до незгоди з ухваленим рішенням і дублюють доводи, викладені у позовній заяві, та на які суд надав обґрунтовані висновки.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи позивач не надала належних, достовірних і достатніх доказів про те, що договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування з підстав викладених у позовній заяві, слід визнати обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367,374,375, 383 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гонтара Валерія Миколайовича– залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 травня 2025 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 січня 2026 року.

Головуючий        Т.В. Одринська

Судді:         О.О. Панченко

В.П. Пікуль