ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2937/26 Справа № 212/5367/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання Лідовська А.А.
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи - Міністерство оборони України, приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Тетяна Олександрівна 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційними скаргами представника третьої особи Міністерства оборони України, представника відповідача адвоката Бондаренка Олексія Володимировича на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2025 року, ухвалене суддею Ткаченком А.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складання повного судового рішення -14.11.2025,
ВСТАНОВИВ

В травні 2025 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Зеленяка Є.С. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила суд визнати недійсною нотаріально посвідчену заяву від 02 вересня 2024 року, зареєстровану в реєстрі за № 2970 про відмову від належної їй виплати згідно з постановою КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 у зв`язку із загибеллю її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на введення її в оману відповідачкою під час вчинення правочину. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув її син, військовослужбовець ОСОБА_3 , смерть якого безпосередньо пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Загибель сина мала психологічно деструктивний характер для неї та призвела до значного ступеня змін у структурі її особистості, як мати, вона пережила страшну трагедію, пов`язану зі смертю рідної дитини, до сих пір вона відчуває глибокі моральні страждання, а враховуючи, що у березні 2019 року та у червні 2023 року вона пережила інсульти, нині має моторну афазію, помірний правобічний геміпарез і значні обмеження у пересуванні та самообслуговуванні, була особливо вразлива сторонньому тиску, чим скористалася відповідачка. 
Так, з метою реалізації права на одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, ОСОБА_2 , як дружина її сина, стверджувала, що нібито через місце народження її, позивачки у справі, яка народилася на території РФ, отримання одноразової грошової допомоги може бути ускладнено, а тому запропонувала оформити всі виплати на себе шляхом нотаріально оформленої відмови позивачки від отримання такої грошової допомоги на користь невістки, відповідачки у справі. 
З урахуванням трагедії, яка сталася в їх родині, певний час вона тісно спілкувалась з відповідачкою, оскільки їх об`єднувало спільне горе, а тому довіряла ОСОБА_2 у питанні отримання грошової допомоги внаслідок загибелі сина, лише згодом з`ясувавши, що була введена в оману з метою перерозподілу коштів допомоги. Так, вона є громадянкою України і не перебувала у шлюбі із громадянами країн РФ та Білорусі, тому введення в оману про «російське» громадянство позивачки було безпідставним і спрямованим відповідачкою на позбавлення її права на частку при отриманні виплат. Вважає, що підписала заяву про відмову в отриманні одноразової грошової допомоги під впливом тяжких обставин та оману в стані, який не дозволяв їй повноцінно усвідомити значення своїх дій, тому на підставі статей 229, 230, 233 ЦК України, просила задовольнити позов.
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною нотаріально посвідченої заяви задоволено повністю.
Визнано недійсною нотаріально посвідчену заяву від 02 вересня 2024 року, зареєстровану в реєстрі за № 2970 про відмову від належної ОСОБА_1 виплати згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 у зв`язку із загибеллю її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 211(одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп.
Продовжено дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 08 липня 2025 року протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Не погодившись із даним рішенням, представником третьої особи Міністерства оборони України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дане рішення та ухвалити нове про відмову у позові в повному обсязі. На обґрунтування скарги по суті зазначено, що позивака діяла добровільно, її дієздатність була перевірена нотаріусом; позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності в діях відповідача умислу, спрямованого на введення позивача в оману, як і спонукання з боку відповідача на написання позивачем оспорюваної заяви, а зміна думки позивачем щодо доцільності подання заяви у зв`язку з тим, що вона не знала своїх прав не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої заяви незаконної та її скасування.
Аналогічне прохання про скасування оскарженого рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові ставить у своїй апеляційній скарзі і представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Бондаренко О.В.
Апеляційну скаргу представник відповідача обґрунтовує тим, що опитані судом свідки підтвердили, що між позивачем і відповідачем були нормальні довірливі відносини, будь-якого примусу, насильства, погрози або ультиматуму, а також заперечення чи замовчення обставин, на момент укладення спірної заяви з боку відповідачки не було. Апелянт акцентує увагу суду, що сплив тривалого проміжку часу між датою укладення спірної заяви (02.09.2024) і датою подання позову позивачем (14.05.2025) свідчить, що намір і ставлення останньої до своєї заяви змінився лише згодом – через вісім з половиною місяців після її укладення. Тобто підстав недійсності правочину саме в момент його укладення не існувало. Доказів прямої відмови відповідача у виплаті позивачу її частини ОГД, як завершеного акту обману не надано. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права виразилося в тому, що висновки суду ґрунтуються на неповному та всебічному дослідженні всіх обставин справи, а також на твердженнях позивача, які не містять під собою документального підтвердження та правового підґрунтя, тому дане рішення повинно бути скасоване. 
У відзивах на апеляційні скарги представником наведено однакові аргументи на заперечення доводів апеляційних скарг. Представник позивача послався на ч.1 ст. 233 УК України, що правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором правочину. Тяжка обставина очевидна- смерть сина прямо названа в судовій практиці як обставина, що може спричинити укладення вимушеного, кабального правочину. А в даній справі мала місце психологічна травма від втрати сина, але й важкий хворобливий стан самої позивачки. Сукупність цих чинників та введення в оману відповідачкою, що оскільки місце народження позивачки нині це територія РФ, то це може спричинити перешкоди в отриманні допомоги, безсумнівно створила надзвичайну ситуацію, що вплинула на волевиявлення позивачки. Без трагічної смерті сина і хвороби матері оспорюваний правочин не був би вчинений взагалі, за інших умов у позивачки не було жодних мотивів відмовлятися від значної грошової компенсації. Оспорюваний правочин укладено на вкрай невигідних умовах для позивачки, адже результатом правочину стало те, що вона повністю втратила право на належну їй державну виплату, розмір якої становить мільйони гривень.
Міністерство оборони в своїй апеляційній скарзі особливо наголошує, що позивачка нібито діяла добровільно, свідомо і розуміла значення своїх дій, про що зазначено в тексті її заяви, прочитаної нотаріусом. Однак апелянт фактично ігнорує суть спору: чи відповідала ця зовнішня «добровільність» внутрішній волі позивачки. Адже ключове питання не в тому, чи поставила позивачка підпис під текстом заяви, що визнається, а в тому – за яких обставин і під впливом яких факторів вона на це погодилася. Нотаріус не могла знати про глибинний емоційний стан ОСОБА_1 та про неправдиві поради, отримані неї від невістки – відповідачки по справі. Формула про добровільність волевиявлення відображає лише те, що на момент підписання не було відкритого примусу чи явної неадекватності. Але наявність прихованого тиску обставин чи обману з боку іншої особи залишається поза межами нотаріальної перевірки.
Заслухавши суддю доповідача, представника відповідача адвоката БондаренкаО.В. та представника Міністерства оборони України Застебу А.В., який кожен окремо підтримав апеляційні скарги з підстав викладених у них, представника позивача адвоката Зеленяк Є.С., який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 серпня 2024 року через отримані поранення, не сумісні з життям, отримані під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, загинув військовослужбовець ОСОБА_3 (а.с. 8 – копія витягу з наказу, а.с. 11 – копія свідоцтва про смерть).
Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_2 являється його дружиною, що підтверджується письмовими доказами та не оспорюється учасниками процесу.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Як передбачено частинами першою, другою статті 16-1 цього Закону, у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Пунктом "а" частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону; 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону;
Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975, передбачено, що одноразова грошова допомога за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників. У разі відмови однієї з осіб, зазначених у пункті 9 цього Порядку, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а також у разі, коли одна із таких осіб у строк, встановлений пунктом 32 цього Порядку, не реалізувала своє право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання такої допомоги, у рівних частках.
Особи, які мають право на одноразову грошову допомогу, можуть відмовитися від її призначення та отримання шляхом подання особистої заяви, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат» (пункт 14 Порядку)
Таким чином, особи, які мають право на одноразову грошову допомогу, можуть відмовитися від її призначення та отримання шляхом подання заяви, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.
22 вересня 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О. посвідчено заяву ОСОБА_1 , відповідно до тексту якої усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовилась від належної їй виплати, згідно з постановою КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року за № 168, у зв`язку із загибеллю сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 29 – копія заяви).
Згідно виписного епікризу від 22.03.2019 року позивачка перенесла геморагічний інсульт 05.03.2019 року (а.с. 14) і другий інсульт 24.07.2023 р. (а.с.16).
Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 01.05.2025 року, позивачка ОСОБА_1 має діагноз – стан після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу (від 24.07.2023 року) з моторною афазією, помірним правобічним геміпарезом, правобічною гоміплегією на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ ступеня, 2 ст., ризик 4. Атеросклеротична хбороба. Зазначено, що здатність до пересування та самообслуговування обмежена (а.с.25-26). 
Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсною нотаріально посвідчену- заяву позивачки ОСОБА_1 про відмову від належної їй виплати, суд першої інстанції виходив з того, що позивачку було введено в оману при укладенні оспорюваного правочину, що не спростовано стороною відповідача в судовому засіданні. Суд також вважав доведеним факт укладення оспорюваного правочину на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_1 , від впливом повідомлення ОСОБА_2 позивачці помилкових відомостей щодо утруднення отримання допомоги після загибелі сина-військовослужбовця, через факт народження позивачки на території, що нині є територією держави-агресора, тяжкий стан ОСОБА_1 , викликаний як загостренням її хвороб (згідно письмових доказів), так і психічним станом після смерті сина, чим ОСОБА_2 скористалася.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи сторін, вважає висновок суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_1 уклала оспорюваний односторонній правочин – нотаріально посвідчену заяву про відмову в отриманні належної їй через загибель сина-військовослужбовця виплати у вкрай невигідних для себе умовах - фактично позбавивши себе необхідної їй допомоги, в умовах власної тяжкої хвороби (після перенесених двох інсультів), втративши сина, від якого за законом могла б отримувати допомогу під час своєї непрацездатності та будучи введеною в оману невісткою – відповідачкою по справі ОСОБА_2 відносно нібито існуючої перешкоди в отриманні допомоги через факт свого народження на території, яка нині є територією держави -агресора – рф.
Факт того чи помилялася сама ОСОБА_2 відносно існування такої перешкоди в отриманні державної виплати чи діяла навмисно та мотиви її дій по сприянню в поданні позивачкою такої заяви, не мають правового значення для даної справи.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Таким чином, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В
Апеляційні скарги представника третьої особи Міністерства оборони України та представника відповідача адвоката Бондаренка Олексія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складене 03 лютого 2026 року.

Головуючий
Судді