ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 703/1912/25		
Провадження № 22-ц/821/348/26		
Категорія: 310000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
представник позивача : адвокат Юрко Сергій Сергійович
відповідач:  ОСОБА_2 
представник відповідача: адвокат Холодняк Віктор Миколайович
третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відео конференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Юрка Сергія Сергійовича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 листопада 2025 року (ухваленого під головуванням судді Левчук О.О. в приміщенні  Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, повний текст рішення виготовлений 21 листопада 2025 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 21.07.2020 вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15.09.2023.
Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з відповідачкою. 
Після розлучення, вказує позивач, у нього з відповідачкою почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні їх сина, його відвідування, порядку спілкування. Будь-яких можливостей зателефонувати сину у нього немає, оскільки відповідачка заблокувала його номер телефону, чим чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. 
Вказує, що він є громадянином Єгипту і на теперішній час проживає у Німеччині, де намагається облаштувати своє життя. Хоче мати можливість говорити із сином хоча б по відеозв`язку і планує приїжджати до України раз на рік для побачень з сином.
На теперішній час у нього спілкування з дитиною відсутнє. З жовтня 2024 року по лютий 2025 року він спілкувався з дитиною лише один раз по відеозв`язку. Починаючи з лютого 2025 року спілкування з дитиною є неможливим. 
Вказує, що пересилав кошти на рахунок відповідачки для утримання їх сина через систему грошових переказів Western union. Проте після припинення спілкування такі перекази є неможливими, оскільки відповідачка для їх отримання має знати про факт їх надсилання і відповідні реквізити.
На підставі викладеного, позивач просить суд:
зобов`язати відповідачку не перешкоджати йому у вихованні та вільному спілкуванні з сином; 
визначити наступні способи його участі у вихованні та побаченні з сином: 
- спілкуватися з сином засобами телефонного та відеозв`язку кожного вівторка та неділі з 18:00 год. по 19:00 год.; 
- побачення з сином без присутності відповідача та третіх осіб з можливістю відвідування громадських місць, закладів громадського харчування, розважальних закладів для дітей та спільного відпочинку кожної суботи та неділі з 10:00 год. по 14:00 год. під час перебування в одній країні. 
Стягнути на його користь з відповідачки понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 листопада 2025 року позов - задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_5 у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визначено способи участі у вихованні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з батьком ОСОБА_6 :
- спілкуватися з сином засобами відеозв`язку один раз на місяць, в неділю з 18:00 год. до 19:00 год., за попередньою домовленістю з матір`ю ОСОБА_2 про час з`єднання, у її присутності;
- спілкуватися з сином один раз на рік під час перебування батька ОСОБА_3 на території України в присутності матері ОСОБА_2 або спеціаліста, який має навички по догляду за дітьми з відповідним станом здоров`я, вибір якого залишити за матір`ю дитини (або за місцем проживання дитини, або у іншому місці міста);
- всі зустрічі проводити з урахуванням стану здоров`я та режиму дня дитини ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 , судові витрати в розмірі 5 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки позивач проживає за кордоном та не може в силу життєвих ситуацій часто перебувати на території України, відповідачка на теперішній час разом із сином проживає на території України, що позбавляє позивача вільно спілкуватися (або телефоном або відеозв`язком) та виховувати свого сина. Відповідачка не надає позивачу свої контактні дані для такого спілкування, що свідчить про вчинення нею перешкод в спілкуванні ОСОБА_8 з сином, відтак, в зазначеній частині позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню з підстав їх доведеності.
Вирішуючи вимоги в частині визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини, суд першої інстанції при встановленні графіку участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, виходив із того, що сторони протягом тривалого часу не змогли домовитись про порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Спілкування батька з дитиною не буде перешкоджати нормальному її розвитку, у зв`язку з чим суд дійшов переконання, що спілкування позивача з дитиною буде сприяти її повноцінному вихованню, розвитку, задоволенню життєво-важливих потреб, зростанню під опікою і відповідальністю не лише матері ОСОБА_2 , а і під опікою батька ОСОБА_7 , що забезпечить виховання дитини в атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості. Участь позивача у вихованні дитини, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить виконання прав позивача, як батька, а насамперед, буде повністю відповідати інтересам дитини.
Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт надання правничої допомоги і врахувавши, що судом позов задоволено частково, дійшов висновку про стягнення витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій через засоби поштового зв`язку 13 грудня 2025 року представник ОСОБА_3 – адвокат Юрко С.С.,  вважаючи, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим в частині визначення часу, порядку та способу побачень з дитиною, призведе до обмеження спілкування дитини з батьком до мінімуму, який визначено судом першої інстанції, просив змінити рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 листопада 2025 року у частині визначення часу , порядку та способу побачень ОСОБА_7 з сином Асадом, ІНФОРМАЦІЯ_1 , і встановити такий графік: 
-спілкування з сином засобами телефонного зв`язку кожного вівторка та неділі з 18:00 по 19:00 год;
-побачення з сином без присутності відповідача та третіх осіб з можливістю відвідування громадських місць, закладів громадського харчування, розважальних закладів для дітей та спільного відпочинку кожної суботи та неділі з 10:00 по 14:00 під час перебування в одній країні.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції встановив надмірно обмежувальний спосіб участі батька у вихованні дитини – 1 година відеозв`язку на місяць та 1 особиста зустріч на рік. Такі обмеження не відповідають принципу рівності прав матері та батька, закріпленому у ст. 141 СК України та фактично позбавляють батька у вихованні дитини є де-факто неможливими і лише формальними.
У встановленому графіку: час відоезв`язку узгоджується з матір`ю і у її присутності; особисті зустрічі у присутності матері або спеціаліста за вибором матері; місце зустрічі за місцем проживання дитини і матері або в іншому місці, яке теж врешті буде визначати матір.
Фактично це означає, що реальне виконання рішення залежить від волі матері.
Проте, суд першої інстанції не врахував, що між сторонами існують неприязні відносини.
Вважає, що визначений судом спосіб спілкування призведе до загострення конфлікту між батьками, сварок, що може вплинути на емоційний стан дитини або взагалі зробити його виконання неможливим, оскільки матір не зацікавлена у спілкуванні батька з дитиною.
Також вважає, що розширення спілкування батька із дитиною відповідатиме її інтересам і майбутньому.
Той факт, що дитина має інвалідність, не є достатньою підставою для обмеження частоти спілкування з батьком, оскільки не доведено, що це є фактором, що негативно впливає на її стан здоров`я. Крім того, графік міг би передбачити поетапне розширення спілкування позивача з дитиною.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 12 січня 2026 року, ОСОБА_2 посилається на те, що вимоги апеляційної скарги зводяться до того, що суд неповністю задоволив позовні вимоги, проте на її думку рішення суду є законним та обгрунтованим, просила в задоволенні апеляційної скарги сторони позивача відмовити, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 листопада 2025 року залишити без змін. 

Фактичні обставини справи 

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що складено Смілянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідний актовий запис № 4 та видане свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 06.01.2021.
Також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім`єю. Після припинення стосунків дитина проживає з матір`ю.
В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що малолітній ОСОБА_4 має ряд захворювань, зокрема зниження інтелекту, вираження емоційно-вольових розладів, недорозвиненість навичок охайності, гіперкінетичний синдром із порушенням поведінки та уваги, розумова відсталість легкого ступеня – значне порушення поведінки, що вимагає догляду і лікування, розлад експресивної мови, затримка мовного розвитку, що підтверджується епікризом виписним медичної карти стаціонарного хворого № 5192 КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня» ЧОР.
З висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради щодо участі батька у вихованні дитини від 23.09.2025 № 474 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільним визначити спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 наступним чином: спілкуватися з сином один раз на рік під час перебування батька ОСОБА_3 на території України в присутності матері ОСОБА_2 або спеціаліста, який має навички по догляду за дітьми з відповідним станом здоров`я, вибір якого залишити за матір`ю дитини. Всі зустрічі проводити з урахуванням стану здоров`я та режиму дня дитини.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи, дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до частини другої статті 54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
У статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
У частинах першій та другій статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.
Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.
В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (справа № 35481/20 «Терещенко проти України»), у якому суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема посилання на те, що ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини.
Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами справи – батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , існує спір щодо участі батька у вихованні сина, зумовлений проживанням батьків у різних країнах, відповідно, позивача у Німеччині, а відповідачки з сином на території України, що позбавляє позивача вільно спілкуватися ( телефоном або відеозв`язком) та виховувати сина, оскільки відповідачка не надає позивачу свої контактні дані для такого спілкування, що свідчить про вчинення нею перешкод в спілкуванні позивача з сином, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги в частині усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини підлягають до задоволення.
Рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржується.
Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач не погоджується із визначеним судом першої інстанції графіком, вважаючи, що вказаний графік побачень не сприятиме зближенню його з сином та залежить від волі матері, а визначений ним в позовній заяві графік побачень більше враховує зміни життєвих обставин.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи виходить із наступного.
Колегія суддів зазначає, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.
Європейський суд з прав людини зазначав, що під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «Хант проти України», № 31111/04, § 54).
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунками між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.
Таки висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 13 червня 2024 року в справі № 675/1124/22 (провадження № 61-1049св24), від 29 травня 2024 року в справі № 686/15230/23 (провадження № 61-3812св24) та інших.
Визначаючи відповідний спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача з малолітнім сином, суд першої інстанції виходив із того, що сторони протягом тривалого часу не змогли домовитись про порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Спілкування батька з дитиною не буде перешкоджати нормальному її розвитку, у зв`язку з чим, суд дійшов до переконання, що спілкування позивача з дитиною буде сприяти її повноцінному вихованню, розвитку, задоволенню життєво-важливих потреб, зростанню під опікою і відповідальністю не лише матері ОСОБА_2 , а і під опікою батька ОСОБА_7 , що забезпечить виховання дитини в атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості. Участь позивача у вихованні дитини, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить виконання прав позивача, як батька, а насамперед, буде повністю відповідати інтересам дитини і обгрунтовано вважав, що такий спосіб участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як позивача так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання сина, є достатньо обґрунтованим, враховує фактор стабільності та відповідає інтересам дитини, а встановлений порядок спілкування батька з дитиною, враховуючи інтереси дитини та її стан здоров`я, надасть можливість уникнути зайвих стресових ситуацій, що передбачає вчинення дій батьків по відношенню до дитини лише враховуючи її найкращі інтереси у кожній конкретній ситуації.
Також при визначенні графіку спілкування дитини з батьком було враховано не лише право батька на виховання дитини, а й вік та стан здоров`я дитини, яка має ряд захворювань, що вимагають стороннього догляду, тому в графіку більш деталізовано роль матері при вказаних зустрічах та спілкуванні або спеціаліста, який має навички по догляду за дітьми з відповідним станом здоров`я, вибір якого залишено за матір`ю дитини.
Отже, судом першої інстанції не лише враховано принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а й принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини, з урахуванням її віку, стану здоров`я та психоемоційного стану.
На переконання колегії суддів, висновок суду першої інстанції відповідає розумному балансу участі батька у вихованні дитини, відповідає якнайкращим інтересам дитини та не суперечить усталеній практиці Верховного Суду.
Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення справі Странд Лоббен та інші проти Норвегії, № 37283/13, 30 листопада 2017 року; рішення у справі Хаддад проти Іспанії, № 16572/17, 18 червня 2019 року).
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні дитини з батьком, тому відхиляються як безпідставні посилання скаржника в апеляційній скарзі, що існуючий графік призведе до загострення конфлікту між батьками, сварок, що може вплинути на емоційний стан дитини або взагалі зробити його виконання неможливим, так як матір не зацікавлена у спілкуванні батька з дитиною.
Колегія суддів також зауважує, що розвиток сімейної ситуації може бути динамічним, а отже і визначені у даній справі способи участі батька у вихованні дитини можуть бути змінені в подальшому, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і, у разі зміни істотних обставин, за рішенням суду за позовом одного із батьків.
Інші доводи, наведені стороною позивача в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_3 - адвоката Юрка Сергія Сергійовича -залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   Л.І. Василенко

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду складено 06 лютого 2026 року/