ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/6519/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий суддя, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судову засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Маринченко Я.В.)
від 05.08.2025,
постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді: Коротун О.М., Сулім В.В.)
від 03.11.2025 
та на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді: Коротун О.М., Сулім В.В.)
від 10.12.2025

у справі № 910/6519/24 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплоенергокомплект"
про стягнення штрафних санкцій у розмірі 1 814 534, 05 грн,

за участю представників учасників справи:
позивача - Мясков О.Є., 
відповідача - Радченко О.П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор ГТС України», позивач) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплоенергокомплект" (далі - ТОВ "Теплоенергокомплект", відповідач) про стягнення 1 814 534,05 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив строки виконання робіт за договором підряду, відповідно до якого відповідач мав надати послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (ремонт пунктів вимірювання витрати газу ГРС Бобринець), з огляду на що позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 1 132 387,48 грн пені та 682 146,57 грн штрафу.

2. Короткий зміст ухвалених судових рішень за результатами розгляду справи по суті спору

2.1. Справа розглядалася судами неодноразово.

2.2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 у справі №910/6519/24, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2024, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Теплоенергокомплект" на користь ТОВ «Оператор ГТС України» 566 193,74 грн пені та 341 073,29 грн штрафу.

Ухвалюючи рішення, господарські суди дійшли висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. У той час суди встановили, що у спірних правовідносинах наявні виняткові обставини для можливості застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для зменшення розміру штрафних санкцій на 50%.

2.3. Постановою Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №910/6519/24 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі № 910/6519/24, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій у цій справі не надано належної оцінки паперовій копії електронного доказу на предмет того, чи підтверджує її зміст виконання відповідачем вимог пункту 8.2 договору, та взагалі не надали оцінки сертифікатам Торгово-промислової палати (далі - ТПП) і наведеним у них обставинам, в тому числі у сукупності з іншими доказами.

2.4. За результатом нового розгляду справу рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, господарські суди дійшли висновку щодо доведеності наявності у даному випадку форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та наявності причинно-наслідкового зв`язку між ними та простроченням відповідачем виконання будівельно-монтажних робіт за договором. Відтак у спірних правовідносинах наявні підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання за договором від 01.02.2022 у спірний період.

2.5. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 заяву ТОВ "Теплоенергокомплект" про ухвалення додаткового рішення у справі №910/6519/24 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "Теплоенергокомплект" витрати на правову допомогу в сумі 6 300, 00 грн. В іншій частині заяви про ухвалення додаткового рішення у справі №910/6519/24 - відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №910/6519/24, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

3.1.1. На обґрунтування своєї правової позиції скаржник із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України відзначає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 25.01.2022 у справі №904/3886/21, від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 23.03.2023 у справі №920/505/22, від 27.06.2023 у справі №917/1175/22, від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 21.07.2021 у справі №912/3323/20, від 22.06.2022 у справі №904/5328/21, від 31.08.2022 у справі №910/15264/21, від 23.03.2023 у справі № 920/505/22, від 27.06.2023 у справі №917/1175/22, від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 01.06.2021 у справі №910/9258/20, від 12.09.2024 у справі №910/16989/23 (щодо застосування статті 617 ЦК України у взаємозв`язку з пунктом 8.2, 8.3 укладеного сторонами договору).

3.1.2. У поданій касаційній скарзі, окрім наведеного вище, позивач відзначає, що доводи судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем належно було повідомлено позивача про виникнення форс-мажорних обставин в межах строку передбаченого пунктом 8.2 договору є безпідставними, оскільки суперечать пункту 8.2 Договору, яким визначено, що сторони протягом 10 (десяти) календарних днів повинні сповістити одна одну про початок обставин непереборної сили (форс-мажор) у письмовій формі. 

Витяг зроблений власноручно не є доказом направлення оригіналу листа від 25.02.2022 на адресу позивача. З огляду на вказане відповідач позбавлений можливості був посилатись на форс-мажорні обставини.

Суди попередніх інстанцій безпідставно дійшли висновку, що направлення сканкопії листа від 25.02.2022, який не відповідає ознакам електронного документа в розумінні положень Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» (в тому числі не містить електронного підпису автора або підпису, прирівняного до власноручного підпису), є належним письмовим повідомленням сторони.

Крім того, відповідачем не було надано своєчасно відповідний сертифікат ТПП щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання саме зобов`язання за укладеним сторонами договором від 01.02.2022.

З огляду на наведене суди попередніх інстанцій необґрунтовано звільнили відповідача від відповідальності за порушення умов договору.

При цьому суди не врахували, що жодна із територіальних громад чи районів адміністративно-територіального поділу Кіровоградської області протягом всього часу з початку повномасштабного вторгнення не була територією окупованою, тимчасово окупованою чи такою, де велися активні бойові дії, тому встановлення наявності форс-мажорних обставин потребує з`ясуванню судом з наданням відповідачем відповідних доказів, що унеможливлювали своєчасне виконання ним умов договору.

3.2. Відповідач 23.12.2025 через «Електронний суд» подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

3.3. Також, не погоджуючись із додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у справі №910/6519/24, позивач звернувся з касаційною скаргою до Суду, в якій просить оскаржувану додаткову постанову у задоволеній частині скасувати, ухвалити у відповідній частині нове рішення суду, яким у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги ТОВ "Оператор ГТС України" вказує, що оскаржувана додаткова постанова прийнята з порушенням норм процесуального права, оскільки судом апеляційної інстанції не було враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 15.06.2021 у справі №912/1025/20, від 28.09.2023 у справі №686/31892/19, від 23.12.2021 у справі №755/7943/20-ц, від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (щодо застосування статей 126, 129 ГПК України).

3.4. Відзив на касаційну скаргу позивача на додаткову постанову суду апеляційної інстанції відповідач до Суду не подавав.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні судових рішень

4.1. Між ТОВ "Оператор ГТС України", як замовником, та ТОВ "Теплоенергокомплект", як підрядником, 01.02.2022 укладений договір від 01.02.2022 №4600005332 (далі - Договір).

Відповідно до умов пункту 1.1 Договору підрядник за завданням замовника, відповідно до умов цього договору про закупівлю, зобов`язується на свій ризик надати послуги: послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (ремонт пунктів вимірювання витрати газу ГРС Бобринець) згідно із вимогами чинних нормативних документів і технічної документації (які, з урахуванням частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями), норм ЦК України та Господарського кодексу України (далі іменуються - роботи), а замовник - прийняти та оплатити такі роботи відповідно до умов цього договору.

Згідно із пунктом 1.2 Договору склад, обсяги, вартість робіт та строки визначені технічними, якісними та кількісними характеристиками (додаток №1), договірною ціною (додаток №2) та графіком виконання робіт (додаток №3), які є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що загальна вартість виконуваних робіт за цим договором, що є ціною договору згідно із договірною ціною (додаток №2) становить 9 948 000,00 грн, в тому числі ПДВ 20% 1 658 000,00 грн. 

Згідно із пунктом 4.3 Договору датою закінчення виконання підрядником робіт вважається дата прийняття їх замовником в порядку, передбаченому розділом 5 цього договору. Виконання робіт може бути закінчено підрядником достроково за умови письмової згоди замовника.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що передача виконаних робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до пункту 5.2 Договору акт приймання виконаних робіт та довідку про вартість виконаних робіт готує підрядник і надає їх замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця.

Разом з актом приймання виконаних робіт підрядник надає замовнику повний комплект виконавчої документації за звітний період, оформлений належним чином, відповідно до вимог чинних нормативних документів у галузі будівництва.

Відповідно до пункту 7.3 Договору підрядник зобов`язаний виконати якісно та у встановлені графіком виконання робіт (додаток № 3) строки роботи, відповідно до технічних, якісних та кількісних характеристик (додаток №1), ДБН та іншої нормативної документації.

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що жодна із сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов у разі настання надзвичайних та невідворотних обставин, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись, ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно із пунктом 8.2 Договору сторони протягом 10 (десяти) календарних днів повинні сповістити одна одну про початок обставин непереборної сили (форс-мажора) у письмовій формі. Повідомлення про початок дії обставин непереборної сили (форс-мажора) та строк їх дії підтверджується сертифікатом Торгово-промислової палати України.

У пункті 8.3 Договору обумовлено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однієї із сторін про неможливість виконання прийнятих за даним договором зобов`язань внаслідок дії обставин непереборної сили та/або не надання сертифікату Торгово-промислової палати України позбавляє сторону права посилатися на будь-яку вищевказану обставину, як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань.

Відповідно до пункту 8.4 Договору сторони дійшли згоди, що при настанні обставин непереборної сили виконання зобов`язань за цим договором продовжується на строк, відповідний строку дії вказаних обставин.

Згідно із пунктом 8.5 Договору якщо обставини непереборної сили безперервно триватимуть понад 90 (дев`яносто) календарних днів, то кожна із сторін матиме право в односторонньому порядку розірвати договір, письмово повідомивши про це іншу сторону не пізніше ніж за 20 (двадцять) календарних днів до очікуваної дати розірвання.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством. Порушення зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно із пунктом 10.2 Договору у випадку несвоєчасного виконання робіт, передбачених графіком виконання робіт, до підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1 % від вартості робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання робіт, а при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів підрядник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних робіт.

Пунктом 13.1 Договору сторони домовилися про те, що з метою виконання умов договору будуть здійснювати обмін документами, як електронними документами у розумінні Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" (далі - Електронні документи). Під "обміном електронними документами" сторони розуміють їх створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, підписання, використання тощо за допомогою системи електронного документообігу, що визначена у пункті 13.6 договору. 

Відповідно до пункту 13.3 Договору до електронних документів, обмін якими сторони зобов`язані здійснювати за допомогою Системи електронного документообігу, що визначена у пункті 13.6 договору, сторони відносять первинні (бухгалтерські) документи (рахунок на оплату/рахунок-фактура, акт звірки взаєморозрахунків, акти виконаних робіт, наданих послуг тощо), а також будь-які інші документи, необхідні для виконання договору та/або які створюються у процесі його виконання.

У пункті 13.6 Договору сторони домовились здійснювати обмін електронними документами, у тому числі створювати, пересилати та підписувати електронні документи, із застосуванням визначеної у цьому пункті договору системи, яка забезпечує обмін електронними документами (далі - Система електронного документообігу): комп`ютерна програма "Система зовнішнього обігу електронних документів "EDEALS", та відповідно до положень Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги".

Згідно із пунктом 13.7 Договору сторони домовилися, що створення електронного документа завершується накладенням кваліфікованого електронного підпису уповноваженої на підписання такого документа особи (далі - КЕП). При цьому КЕП прирівнюється до власноручного підпису, якщо: - КЕП підтверджено з використанням кваліфікованого сертифіката відкритого ключа; - під час перевірки використовувався кваліфікований сертифікат відкритого ключа, чинний на момент накладення КЕП; - особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

Момент отримання електронного документа стороною фіксується системою електронного документообігу шляхом присвоєння такому електронному документу відповідного статусу, що дозволяє стороні, яка його отримала, прийняти і підписати електронний документ або ж відхилити його із зазначенням відповідних зауважень та надіслати мотивовану відмову від підписання цього електронного документу (пункт 13.11 Договору).

У пункті 13.12 Договору сторони домовилися, що електронний документ, підписаний КЕП та відправлений за допомогою Системи електронного документообігу, має юридичну силу, породжує права та обов`язки для сторін, може бути представлений до суду як належний доказ та визнається рівнозначним документу на паперовому носієві.

Згідно із пунктом 13.13 Договору підтвердження передачі електронних документів (відправлення, отримання тощо) вважається легітимним підтвердженням фактичного приймання-передачі таких документів уповноваженими представниками сторін і не вимагає додаткового доказування.

Відповідно до пункту 14.12 Договору будь-які повідомлення за цим договором мають юридичну силу, якщо вони викладені письмово і направлені іншій стороні на її адресу, зазначену в розділі 15 цього договору, рекомендованим або цінним листом (з описом вкладення) з повідомленням про вручення або доведені до відома іншої сторони кур`єром під розписку та/або на електронну адресу, зазначену в пункті 14.13 цього договору.

Для надіслання повідомлення електронною поштою у випадках, передбачених цим договором, використовуються такі електронні адреси сторін: 14.13.1 електронна адреса замовника: info@tsoua.com; електронна адреса підрядника: tek@tek.com.ua (пункт 14.13 Договору).

4.2. Додатками до Договору є: додаток №1 - технічні, якісні та кількісні характеристики, додаток №2 - договірна ціна, додаток №3 - графік виконання робіт.

4.3. Відповідно до графіку виконання робіт (додаток №3) роботи за договором складаються з наступних етапів: 
1. Обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації - граничний термін виконання - 120 календарних днів.
2. Виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, будівельно-монтажні роботи, електромонтажні роботи - граничний термін виконання - 300 календарних днів.
3. Пусконалагоджувальні роботи - граничний термін виконання - 365 календарних днів.

Роботи за першим етапом мали бути завершені не пізніше 01.06.2022, роботи за другим етапом - не пізніше 28.11.2022 та за третім етапом - не пізніше 01.02.2023.

4.4. Додатковою угодою №1 від 11.11.2022 до Договору сторони виклали у новій редакції пункт 3.1 Договору, встановивши, що загальна вартість робіт становить 9 912 525,36 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 1 652 087,56 грн, а також виклали у новій редакції додаток №1 до Договору "Технічні, якісні та кількісні характеристики" та додаток №2 до Договору "Договірна ціна", всі інші умови договору залишені без змін і сторони підтвердили за ними свої зобов`язання. 

4.5. Згідно із актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2023 року форми КБ-2в, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2023 року форми КБ-3 та актом вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, відповідачем станом на 22.03.2023 виконано роботи на загальну суму 9 286 009,54 грн.

Відповідно до акта №1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2023 року форми КБ-2в, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2023 року форми КБ-3 та акта вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, відповідачем станом на 19.10.2023 виконано роботи на загальну суму 364 730,24 грн. За твердженнями позивача, вказані роботи виконані з порушенням строку виконання робіт на 324 календарних днів.

Згідно із актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2024 року форми КБ-2в, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за лютий 2024 року форми КБ-3 та актом вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт, відповідачем станом на 23.02.2024 виконано роботи на загальну суму 94 211,21 грн. За твердженнями позивача, вказані роботи виконані з порушенням строку виконання робіт на 451 календарних днів.

4.6. На запити відповідача позивач надав працівникам останнього допуски до виконання робіт, що підтверджується відповідними наказами Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів від 02.05.20223 №277 (з 02.05.2023 по 10.05.2023), від 08.09.2023 №669 (з 11.09.2023 по 31.10.2023), від 19.10.2022 №676 (з 20.10.2022 по 30.12.2022), від 20.06.2022 №341 (з 20.06.2022 по 30.09.2022), від 07.02.2022 №72 (з 08.02.2022 по 10.02.2022), від 18.04.2023 №243 (з 19.04.2023 по 31.05.2023).

Позивачем було направлено відповідачу претензії №3 (від 21.07.2023 ТОВВИХ-23-9883), №11 (від 21.12.2023 ТОВВИХ-23-18482), №13 (від 04.04.2024 ТОВВИХ-24-5135) про нарахування пені та штрафу за несвоєчасне виконання будівельно-монтажних робіт по кожному актові.

4.7. Відповідач, як на підставу відсутності своєї вини, посилається на настання обставин непереборної сили, а саме: на початок збройної агресії рф проти України та обставини пов`язанні з нею, зокрема, обстріли, блекаути, мобілізація, відсутність світла та інші.

При цьому відповідач зазначив, що повідомив позивача, у встановлений пунктом 8.2 Договору строк, про настання обставин непереборної сили (форс-мажора).

Так, відповідач з метою повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, 03.03.2022 електронною поштою з адреси «ІНФОРМАЦІЯ_1» (Constantine Kets) на адреси «info@tsoua.com» та «ІНФОРМАЦІЯ_2» (ОСОБА_1) надіслав лист від 25.02.2022 №090/02, у якому вказав, що відповідно до Указу президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України», відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 год 24.02.2022 та у зв`язку з чим виконання зобов`язань, зокрема, по Договору від 01.02.2022 №4600005332 просив вважати продовженими на відповідний строк дії вказаних обставин. 

Вказаний лист від 25.02.2022 №090/02 отримано позивачем 03.03.2022

Надіслання відповідачем та отримання позивачем вказаного листа від 25.02.2022 №090/02 підтверджується в сукупності наявними в матеріалах доказами, зокрема скриншотом з електронної пошти «ІНФОРМАЦІЯ_1», витягом з журналу вихідної кореспонденції з 10.01.2022 по 02.05.2022 (пункт 60) та твердженнями ТОВ «Оператор ГТС України», викладених у відзиві на позовну заяву від 26.04.2024 у справі №910/3418/24 (за позовом ТОВ «Теплоенергокомплект» до ТОВ «Оператор ГТС України» про стягнення 497 400,00 грн), наступного змісту: «Листом від 25.02.2022 № 090/02 (від 03.03.2022 вх.№ ТОВВХ-22-4073) підрядник повідомив замовника про початок дії обставин непереборної сили по шести договорах, включно з договором від 01.02.2022 №4600005332, у зв`язку з військовою агресією рф.»

Крім того, представник позивача в судовому засіданні 05.08.2025 підтвердив отримання та реєстрацію позивачем листа від 25.02.2022 №090/02 за вхідним від 03.03.2022 №ТОВВХ-22-4073.

Також в матеріалах справи наявний лист від 02.02.2022 №034-1, у якому відповідач повідомив позивача про те, що для електронного листування по Договору від 01.02.2022 № 4600005332 будуть використовуватись наступні електронні адреси - tek@tek.com.ua та ІНФОРМАЦІЯ_1, надіслані листи даних адрес вважати автентичними до друкованих оригіналів.

4.8. На підтвердження наявності обставин непереборної сили (форс-мажору) відповідачем надано сертифікат №1400-23-1570 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Донецькою ТПП України 31.03.2023 за №130/12.1-17-03, а також сертифікат №3200-23-4692 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Київською обласною (регіональною) ТПП України 11.12.2023 за №747/03.27.

Згідно з сертифікатом Донецької ТПП України №1400-23-1570 період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання - 24.02.2022; дата закінчення - 31.05.2022.

Згідно з сертифікатом Київської обласної (регіональної) ТПП України №3200-23-4692 період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання - 24.02.2022; дата закінчення - тривають на 11.12.2023.

Вказані сертифікати було направлено відповідачем позивачу листами від 31.03.2023 №116Д-03 та від 26.12.2023 №722С-12.

4.9. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у позові, виходили з такого: 

- відповідачем було повідомлено позивача про виникнення форс-мажорних обставин в межах строку, передбаченого пунктом 8.2 Договору;

- умовами укладеного між сторонами Договору строк, протягом якого сторона повинна підтвердити обставини непереборної сили сертифікатом ТПП України, не встановлено;

- оцінивши докази та пояснення сторін у справі в їх сукупності, враховуючи своєчасне повідомлення відповідачем позивача про початок дії обставин непереборної сили (форс-мажор), наявність в матеріалах справи сертифікатів ТПП про форс-мажорні обставини, приймаючи до уваги характер та вид обставин, які зумовили затримку у виконанні спірних договірних зобов`язань, а також неможливість відповідача запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам, суд приходить до висновку щодо доведеності наявності в даному випадку форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та наявність причинно-наслідкового зв`язку між ними та простроченням відповідачем виконання будівельно-монтажних робіт за Договором, відтак в даному випадку відповідачем доведено наявність підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання за Договором від 01.02.2022 у спірний період.

4.10. Щодо додаткової постанови суду апеляційної інстанції

4.10.1. Представник ТОВ «Теплоенергокомплект», генеральний директор Погребний Євген Леонідович, до закінчення судових дебатів у відзиві на апеляційну скаргу заявив про понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, докази на підтвердження чого будуть надані суду у строк, встановлений частиною восьмою статті 129 ГПК України.

Від генерального директора ТОВ «Теплоенергокомплект», Погребного Євгена Леонідовича, 04.11.2025 (протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення) надійшла заява, у якій він просить стягнути з ТОВ «Оператор ГТС України» 9 800,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу директором ТОВ «Теплоенергокомплект» до матеріалів справи додані належним чином засвідчені копії договору про надання правової допомоги від 11.09.2024 № 11/09/24 (далі - Договір про надання правової допомоги), укладеного між відповідачем в особі генерального директора Погребного Євгена Леонідовича та Адвокатським об`єднанням «Сокіл» (далі - АО «Сокіл») в особі голови Радченка Олександра Павловича; додаткової угоди від 11.09.2025 № 1 до вказаного договору; акта приймання-передачі наданої правничої допомоги від 04.11.2025 та платіжної інструкції від 04.11.2025 № 5119 на суму 9 800,00 грн.

Відповідно до пункту 1.1 Договору про надання правової допомоги АО «Сокіл» (далі - виконавець) зобов`язується надавати правничу допомогу ТОВ «Теплоенергокомплект» (далі - клієнту) у справі № 910/6519/24 в порядку та на умовах, визначених цим договором, а клієнт зобов`язується, у свою чергу, оплачувати виконавцю гонорар за надання правничої допомоги згідно із статтею 3 даного договору.

Відповідно до пункту 1.2 надання правничої допомоги виконавцем клієнтові полягає в наступному:
1.2.1. Надання усних та письмових консультацій по законодавству України;
1.2.2. Представництво та захист прав і інтересів клієнта в усіх органах державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями незалежно від форм власності у всіх правоохоронних органах, органах спеціального призначення, органах державного нагляду та контролю (в тому числі, але не виключно - в Генеральній прокуратурі України та підпорядкованих їй прокуратурах, включаючи Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру, в Національному антикорупційному бюро України, в Службі безпеки України, Національній поліції України, органах досудового слідства);
1.2.3. Представництво клієнта в усіх органах судової системи незалежно від юрисдикції з усіма правами, наданими клієнту законодавством України. Зокрема, для виконання даного пункту договору виконавцем клієнт надає виконавцю право підписувати та пред`явити від його імені та у його інтересах відповідний позов (позови), заперечення чи відзиви на них, брати участь у судових засіданнях, надавати докази, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення від імені клієнта, повністю або частково відмовлятися від позовних вимог, визнавати повністю або частково позови, змінювати підстави або предмет позовів, зменшувати або збільшувати позовні вимоги, укладати мирові угоди, передавати справу на розгляд третейського суду, знайомитися з матеріалами справи, в т.ч. журналом судового засідання, робити з них копії, оскаржувати рішення (ухвали, постанови) суду та користуватись іншими процесуальними правами, що передбачені законодавством України, а також отримувати, підписувати та подавати від імені клієнта та у його інтересах усі необхідні документи, у тому числі позовну заяву, апеляційну та касаційну скарги, доповнення до них, заяви про зміну підстави або предмету позову, заяви про збільшення/зменшення позовних вимог, заяви по суті справи та з процесуальних питань, готувати та подавати претензії, заяви, скарги, клопотання та додаткові документи до них;
1.2.5. Здійснювати захист / представництво інтересів клієнта в органах досудового слідства та судах усіх рівнів з підстав та з правами, передбаченими Кримінально-процесуальним кодексом України;
1.2.6. Надання інших видів допомоги.

У пункту 3.1 Договору про надання правової допомоги сторони погодили, що розмір гонорару та порядок його сплати визначається сторонами договору у додатковій угоді.

4.10.2. Згідно з пунктом 2 додаткової угоди від 11.09.2025 № 1 (далі - угода) гонорар виконавця залежить від кількості годин, затрачених виконавцем на надання правничої допомоги клієнту та вартості однієї години надання правничої допомоги.

Відповідно до пункту 3 угоди гонорар за надання правничої допомоги обраховується шляхом множення загальної кількості годин, затрачених виконавцем на надання правничої допомоги клієнту, на вартість однієї години надання правничої допомоги.

У пункті 4 угоди сторони передбачили, що вартість однієї години надання правничої допомоги становить 3 500,00 (три тисячі п`ятсот) гривень.

Пунктом 5 угоди сторони погодили, що такий вид правничої допомоги як участь у судовому засіданні обраховується за вартістю однієї години надання правничої допомоги (3 500,00 грн) за кожне судове засідання, у якому приймав участь адвокат виконавця, незалежно від тривалості такого судового засідання.

У пункті 7 угоди сторони дійшли згоди, що передача правничої допомоги відбувається шляхом підписання сторонами акта приймання-передачі наданої правничої допомоги.

Як зазначено у пункті 8 угоди оплата гонорару здійснюється клієнтом шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок виконавця, але в будь-якому разі не пізніше п`яти днів з дати підписання акта приймання-передачі наданої правничої допомоги.

4.10.3. ТОВ «Теплоенергокомплект» та АО «Сокіл» 04.11.2025 складено та підписано акт приймання-передачі наданої правничої допомоги, зі змісту якого слідує, що надана правова допомога складається із:
- підготовки та складання відзиву на апеляційну скаргу, що склало 0,8 години;
- участь адвоката у судовому засіданні, що склало 2 години.

Загальна вартість вказаних послуг склала суму 9 800,00 грн.

Правову допомогу позивачу у суді апеляційної інстанції надавав адвокат АО «Сокіл» Радченко Олександр Павлович (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3398 від 18.05.2017).

4.10.4. ТОВ «Оператор ГТС України» 11.11.2025 надало до Північного апеляційного господарського суду заяву, в якій проти задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат заперечує та просить відмовити в задоволенні клопотання про розподіл судових витрат у повному обсязі, а в разі задоволення заяви позивача - зменшити на 99,99 % розмір заявлених вимог.

4.10.5. Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд апеляційної інстанції, виходив з такого:

- під час оцінки обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу враховано кількість, обсяг та зміст підготованих адвокатом документів (відзиву на апеляційну скаргу на 4 аркушах), а також, що загальний час судових засідань, згідно із протоколами судового засідання, склав 23 хвилини, що, на думку колегії суддів, не відповідає критеріям співрозмірності та розумності;

- приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, час, витрачений на виконання відповідних робіт, доцільність та необхідність виконання даних робіт (надання послуг), розумною та співмірною є компенсація витрат позивачу у розмірі 6 300,00 грн (складання відзиву на апеляційну скаргу та додаткових пояснень у справі - 2 800,00 грн, участь у судових засіданнях - 3 500,00 грн).

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №910/6519/24 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 17.12.2025 відкрито касаційне провадження у справі №910/6519/24 за касаційною скаргою позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025; справу призначено до судового розгляду.

5.2. Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 22.12.2025 у справі №910/6519/24 касаційну скаргу позивача на додаткову постанову апеляційного господарського суду передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Студенець В.І., судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 13.01.2026 відкрито касаційне провадження у справі №910/6519/24 за касаційною скаргою ТОВ «Оператор ГТС України» на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025; справу призначено до судового розгляду.

5.3. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025, постанова Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №910/6519/24, якими у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, та додаткова постанова Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у задоволеній частині заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

5.4. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційних скаргах, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 

Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.4. Щодо суті спору

6.5. Колегія суддів відзначає, що у справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом про стягнення штрафних санкцій з огляду на порушення підрядником строків виконання робіт за Договором підряду.

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, враховуючи своєчасне повідомлення відповідачем позивача про початок дії обставин непереборної сили (форс-мажору), наявність в матеріалах справи сертифікатів ТПП про форс-мажорні обставини, приймаючи до уваги характер та вид обставин, які зумовили затримку у виконанні спірних договірних зобов`язань, а також неможливість відповідача запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам, дійшли висновку щодо доведеності наявності в даному випадку форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та причинно-наслідкового зв`язку між ними та простроченням відповідачем виконання будівельно-монтажних робіт за Договором. 

Скаржник, не погоджуючись з наведеними висновками судів попередніх інстанцій, вказує, що останні здійсненні судами без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 25.01.2022 у справі №904/3886/21, від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 23.03.2023 у справі №920/505/22, від 27.06.2023 у справі №917/1175/22, від 19.01.2021 у справі №922/51/20, від 21.07.2021 у справі №912/3323/20, від 22.06.2022 у справі №904/5328/21, від 31.08.2022 у справі №910/15264/21, від 23.03.2023 у справі №920/505/22, від 27.06.2023 у справі №917/1175/22, від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 01.06.2021 у справі №910/9258/20, від 12.09.2024 у справі №910/16989/23 (щодо застосування статті 617 ЦК України у взаємозв`язку з пунктом 8.2, 8.3 Договору).

6.6. Оцінюючи висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, з огляду на предмет та підстави позову, а також мотиви з яких виходили суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, колегія суддів відзначає таке.

6.7. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У силу приписів статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій спірні правовідносини виникли на підставі Договору підряду, відповідно до якого одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (стаття 837 ЦК України). 

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання ( частина третя).

Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої, другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина перша статті 617 ЦК України).

Згідно з нормами статті 218 ГК України (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (пункт 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Разом з тим форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (постанови Верховного Суду від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 30.11.2021 у справі №913/785/17, від 25.01.2022 в справі №904/3886/21, від 30.05.2022 у справі №922/2475/21, від 31.08.2022 у справі №910/15264/21).

У постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 (на яку посилається скаржник) Верховний Суд зазначив, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 01.06.2021 у справі № 910/9258/20, на які посилається скаржник, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

У постанові від 25.01.2022 у справі №904/3886/21, на неврахування висновків в якій також вказує скаржник, Верховний Суд щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" зазначив, що:
- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності;
- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;
- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Так, відповідно до абзаца 3 частини третьої статті 14 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з частиною першою статті 14-1 Закону ""Про торгово-промислові палати в Україні" ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат ТПП України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. Водночас сертифікат Торгово-промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку (постанови Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22, від 07.06.2023 у справі №906/540/22, від 15.06.2023 у справі №910/8580/22, від 29.06.2023 у справі №922/999/22 та від 13.12.2023 у справі №922/193/23.

У пунктах 75-77 постанови від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, на неврахування висновків в якій посилається скаржник, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала таке:
"Тобто сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати. 
Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних. 
Звідси Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначає, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу".

6.8. У розрізі наведеного нормативно-правового регулювання та доводів касаційної скарги (посилань на висновки Верховного Суду) колегія суддів відзначає, що як встановлено судами попередніх інстанцій у спірних правовідносинах сторони погодили, що протягом 10 календарних днів повинні сповістити одна одну про початок обставин непереборної сили (форс-мажора) у письмовій формі. Повідомлення про початок дії обставин непереборної сили (форс-мажора) та строк їх дії підтверджується сертифікатом ТПП України (пункт 8.2 Договору).

У пункті 8.3 Договору передбачено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однієї із сторін про неможливість виконання прийнятих за даним договором зобов`язань внаслідок дії обставин непереборної сили та/або не надання сертифікату Торгово-промислової палати України позбавляє сторону права посилатися на будь-яку вищевказану обставину, як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань.

За встановленими судами обставинами, які жодна із сторін не заперечує та не оскаржує, відповідач не виконав умови договору підряду в обумовлені строки.

Відповідач, як на підставу відсутності своєї вини, посилався на настання обставин непереборної сили, а саме: на початок збройної агресії рф проти України та обставини пов`язанні з нею, зокрема, обстріли, блекаути, мобілізація, відсутність світла та інші.

З метою повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, відповідач 03.03.2022 електронною поштою з адреси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Constantine Kets) на адреси «info@tsoua.com» та «ІНФОРМАЦІЯ_2» ( ОСОБА_1 ) надіслав лист від 25.02.2022 №090/02, у якому вказав, що відповідно до Указу президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України», відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 год 24.02.2022 та у зв`язку з чим виконання зобов`язань, зокрема, по Договору від 01.02.2022 №4600005332 просив вважати продовженими на відповідний строк дії вказаних обставин. 

Судами встановлено, що надіслання відповідачем та отримання позивачем 03.03.2022 вказаного листа від 25.02.2022 №090/02 підтверджується в сукупності наявними в матеріалах доказами, зокрема скриншотом з електронної пошти «ІНФОРМАЦІЯ_1», витягом з журналу вихідної кореспонденції з 10.01.2022 по 02.05.2022 (пункт 60) та твердженнями ТОВ «Оператор ГТС України», викладених у відзиві на позовну заяву від 26.04.2024 у справі №910/3418/24 (за позовом ТОВ «Теплоенергокомплект» до ТОВ «Оператор ГТС України» про стягнення 497 400 грн), наступного змісту: «Листом від 25.02.2022 № 090/02 (від 03.03.2022 вх.№ ТОВВХ-22-4073) підрядник повідомив замовника про початок дії обставин непереборної сили по шести договорах, включно з договором від 01.02.2022 №4600005332, у зв`язку з військовою агресією рф.» Крім того, суди відзначили, що представник позивача в судовому засіданні 05.08.2025 підтвердив отримання та реєстрацію позивачем листа від 25.02.2022 №090/02 за вхідним від 03.03.2022 №ТОВВХ-22-4073.

Також на підтвердження наявності обставин непереборної сили (форс-мажору) відповідачем надано сертифікат №1400-23-1570 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Донецькою ТПП України 31.03.2023 за №130/12.1-17-03, а також сертифікат №3200-23-4692 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Київською обласною (регіональною) ТПП України 11.12.2023 за №747/03.27, які було направлено відповідачем позивачу листами від 31.03.2023 №116Д-03 та від 26.12.2023 №722С-12.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди дійшли висновку, що відповідачем доведено наявність підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов`язання за Договором від 01.02.2022 у спірний період. При цьому суди врахували, що відповідачем повідомлено позивача про виникнення форс-мажорних обставин в межах строку передбаченого пунктом 8.2 Договору, у той час як умовами Договору строк, протягом якого сторона повинна надати сертифікат ТПП України, яким підтверджуються обставини непереборної сили, не передбачено.

6.9. Оцінюючи наведене у своїй сукупності, через призму нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що скаржник наведені висновки судів попередніх інстанцій жодним чином не спростовував та не довів, що з урахуванням конкретних обставин цієї справи, суди здійснили неправильну оцінку обставин, на які посилався відповідач (що підтверджуються відповідними сертифікатами), як на обставини непереборної сили (форс-мажор), які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору підряду, а саме щодо стягнення неустойки та штрафу .

У контексті доводів скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм статті 617 ЦК України з посиланням на наведену судову практику Верховний Суд зазначає, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються з урахуванням конкретних обставин справи. На відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

Судом не встановлено, що оскаржувані у цій справі рішення суперечать відповідним позиціям Верховного Суду, які наведені вище та на які посилається скаржник.

Крім того, Суд відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у справах, зокрема:
- №920/505/22 - неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор);
- №904/5328/21 - сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, якщо про це прямо зазначено в договорі;
- №917/1175/22 - наслідком неповідомлення чи порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) або відсутність інформації, яку повинно мати таке повідомлення, є втрата права такої сторони посилатися на дії обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини) як причину невиконання чи порушення строків виконання зобов`язань; адже у таких постановах Верховного Суду відзначені наслідки пропуску строку на повідомлення про форс-мажорні обставини, разом з тим як встановлено судами попередніх інстанцій у справі, що переглядається, відповідач повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин у межах строку, встановленого Договором. Тобто вказані скаржником справи не є релевантними до обставин даної справи.

Також відхиляються як необґрунтовані доводи касаційної скарги у частині посилання на справи №922/51/20 (де досліджувалось Судом правова природа електронних доказів), №912/3323/20 (де Верховним Судом досліджувалось питання розмежування форс-мажору від істотної зміни обставин), №910/16989/23 (де Верховний Суд наголосив, що невиконання зобов`язань контрагентом не є форс-мажорними обставинами), адже такі справи не є релевантними до обставин даної справи.

Суд відзначає, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Суд ураховує, що судові рішення у даній справі ухвалені за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на предмет, підстави позову, а також фактично-доказову базу (подані сторонами докази), які не є аналогічними як у наведених скаржником справах. Доводи скаржника про їх неврахування зводяться до власного трактування таких висновків (без урахування змісту спірних правовідносин, конкретних обставин справи та наявних доказів у справі), що вочевидь не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у відповідності до приписів статей 236, 310 ГПК України. 

Колегія суддів відзначає, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень в цій частині вбачається, що суди надали оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та / або заперечення і які мають значення для розгляду господарського спору в цій частині, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки, встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Фактично ж доводи касаційної скарги у наведеній частині зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на наведене та враховуючи встановлення судами попередніх інстанцій наявності форс-мажорних обставин, що скаржник у контексті визначеної ним підстави касаційного оскарження не спростовував, Суд вважає висновки судів про відмову в задоволенні позову такими, що засновані на правильному застосуванні норм закону.

6.10. Щодо додаткової постанови суду апеляційної інстанції

6.10.1. Так, положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Стаття 16 ГПК України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відтак, відшкодування судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (див. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18).

6.10.2. Як встановлено судом апеляційної інстанції заяву про понесення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції відповідач зробив у відзиві на апеляційну скаргу, в якому також повідомив, що докази понесення таких будуть надані суду в порядку частини восьмої статті 129 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем у межах строку, встановленого частиною восьмої статті 129 ГПК України, надані докази понесення витрат на правничу допомогу.

Отже, дії відповідача, який попередньо заявив про судові витрати в суді апеляційної інстанції, подав заяву про ухвалення додаткового рішення разом із усіма доказами на підтвердження понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, з огляду на те, що частина доказів фізично не існувала на момент ухвалення постанови суду по суті спору, узгоджуються з положеннями частини восьмої статті 129 ГПК України та статті 221 ГПК України.

6.10.3. Щодо обґрунтованості заявленої до стягнення суми судових витрат слід відзначити таке.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки: 

(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині другій статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 

(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 

(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у п. п. 130-131 постанови від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21);

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини четвертої статті 126 ГПК України, так і відповідно до частини п`ятої статті 129 цього Кодексу.

Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19. 

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). 

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів відзначає, що у розгляді питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

6.10.4. Так, у справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що сторонами у Договорі погоджено погодинну оплату адвоката.

У доданому до заяви генерального директора ТОВ «Теплоенергокомплект» акті приймання-передачі наданої правничої допомоги від 04.11.2025 наведено перелік послуг, загальна вартість яких становить 9 800,00 грн.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, дійшов висновку, що під час оцінки обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу враховано кількість, обсяг та зміст підготованих адвокатом документів (відзиву на апеляційну скаргу на 4 аркушах), а також, що загальний час судових засідань, згідно із протоколами судового засідання, склав 23 хвилини, що, на думку колегії суддів, не відповідає критеріям співрозмірності та розумності.

Відтак, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, час, витрачений на виконання відповідних робіт, доцільність та необхідність виконання даних робіт (надання послуг), на переконання суду апеляційної інстанції, розумною та співмірною є компенсація витрат позивачу у розмірі 6 300,00 грн (складання відзиву на апеляційну скаргу та додаткових пояснень у справі - 2 800,00 грн, участь у судових засіданнях - 3 500,00 грн).

6.10.5. Проаналізувавши наведене вище правове регулювання спірних правовідносин щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, зміст оскаржуваного судового рішення, а також доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів відзначає, що господарські суди під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надавши оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу таких витрат, встановивши дійсність надання таких послуг, виходячи з конкретних обставин справи, зокрема щодо складності справи, необхідності наданих послуг, тощо, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість, пропорційнійсть, співмірність та розумність їхнього розміру, дійшли заснованого на правильному застосуванні статей 126, 129 ГПК України висновку про часткове задоволення заяви позивача про розподіл витрат на професійну правову допомогу. Такі рішення судів попередніх інстанцій відповідають вимогам статті 236 ГПК України.

Отже, зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що судами попередніх інстанцій досліджені надані докази, здійснена їх оцінка з огляду на предмет і підставу заяви, необхідності, складності, доцільності таких дій, співмірності, обґрунтованості та розумності, з дотриманням статей 2, 86, 123, 126, 129, 210 ГПК України.

Верховний Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень.

З доводів касаційної скарги не вбачається того, у зв`язку з чим Суд міг би замінити висновки судів першої та апеляційної інстанцій власною оцінкою, визначити інший розмір судових витрат, ніж той, що був доведений стороною в судах попередніх інстанцій.

З огляду на наведене Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування частини дев`ятої статті 129 ГПК України.

Суд наголошує, що положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду, зокрема і вищенаведеними постановами, на які посилається скаржник, так і наведеним у даній постанові.

За таких обставин, суд касаційної інстанції зазначає, що доводи касаційної скарги у своїй сукупності, з урахуванням наведеного у цій постанові, не знайшли свого підтвердження, що виключає можливість скасування додаткової постанови суду апеляційної інстанції.

6.11. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

7. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

7.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 6 цієї Постанови.

7.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права. 

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу подану на судові рішення, що увалені по суті спору, залишає без задоволення.

Водночас судовий збір за подання касаційної скарги на додаткову постанову про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу не сплачується, відповідно, судом касаційної інстанції він не розподіляється.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 (в оскаржуваній частині) у справі №910/6519/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кібенко