ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/15921/25 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,
за участю:
секретаря судового засідання Кузьмука Б.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Конституційного Суду України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Конституційного Суду України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови України про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся Конституційний Суд України з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить суд визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. від 28 січня 2025 року ВП № 76983769 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 640/18365/22, виданим 03 жовтня 2024 року.
В обґрунтування позову зазначено про те, що як до, так і після набрання рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі № 640/18365/22 законної сили, задля його добровільного виконання Конституційний Суд України 26 березня 2024 року, 29 жовтня 2024 року та 23 січня 2025 року на спеціальному пленарному засіданні розглядав заяву ОСОБА_1 про звільнення у відставку з посади судді Конституційного Суду України. Рішення Конституційного Суду України із цього питання не було ухвалено. З 27 січня 2025 року Конституційний Суд України функціонує у складі 11 суддів Конституційного Суду України, що унеможливлює скликання спеціальних пленарних засідань та розгляд відповідних питань. Відповідно, позивач вказує, що судове рішення від 18 січня 2024 року як і вимоги виконавчого листа від 03 жовтня 2024 року в зобов`язальній частині може бути виконано лише як волевиявлення суддів Конституційного Суду України під час голосування на спеціальному пленарному засіданні, яке відбувалося 26 березня 2024 року, 29 жовтня 2024 року та 23 січня 2025 року. Під час голосування рішення з цього питання не ухвалено, оскільки не підтримано необхідною кількістю голосів суддів Конституційного Суду України. Виконати в примусовому порядку виконавчий лист від 03 жовтня 2024 року в частині прийняття на спеціальному пленарному засіданні рішення суддями Конституційного Суду України за заявою ОСОБА_1 про звільнення у відставку з посади судді Конституційного Суду України неможливо, оскільки відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. У протилежному випадку це означало б ухвалення рішення Конституційного Суду України під впливом і тиском, що прямо забороняє Конституція України.
Отже, рішення суду від 18 січня 2024 року, як і вимоги виконавчого листа від 03 жовтня 2024 року в даній зобов`язальній частині позивач вважає, що виконав ще до винесення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження від 28 січня 2025 року № 76983769.
Застосовуючи положення пункту 4 частини другої, частини третьої статті 149-1 Конституції України та пункту 4 частини першої, абзацом другим частини третьої статті 21, пункту 5 частини другої, частини третьої статті 39 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, зауважує, що станом на 19 вересня 2022 року повноваження ОСОБА_1 як судді Конституційного Суду України припинились у зв`язку із закінченням строку його повноважень згідно пункту 1 частини першої статті 149-1 Конституції України. З цього самого дня ОСОБА_1 не має повноважень та не перебуває на посаді судді Конституційного Суду України, він не перебуває у трудових, службових або адміністративних відносинах із Конституційним Судом України, а тому звільнення його у відставку з посади судді Конституційного Суду України відповідно до вимог чинного законодавства не вбачається за можливе.
Позивач вважає спірну постанову незаконною, такою, що підлягає скасуванню, оскільки підстави для примусового виконання були відсутні.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження про добровільне виконання судового рішення ще до винесення державним виконавцем спірної постанови не підтверджено позивачем, не можливість виконання судового рішення за встановлених обставин не свідчить про виконання останнього, а є фактом вчинення дій покладених на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, але не принесли результату його виконання. Відповідно такі наслідки мали підстави для звернення ОСОБА_1 до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження. Доводи про те, що ОСОБА_1 станом на 19.09.2022 не має повноважень судді КСУ, оскільки строк його повноважень закінчився, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки такі обставини вже розглядались судом у справі, останнім надано правову оцінку та ухвалено рішення 18 січня 2024 року у справі № 640/18365/22, яке не скасовано, набрало чинності. Відтак, доводи позивача не свідчать про порушення спірною постановою його прав та інтересів, враховуючи обставини та підстави відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документа №640/18365/22, виданого 03 жовтня 2024 року. 
Враховуючи законодавчі норми які застосовуються у розрізі компетенції, повноважень, діяльності Конституційного Суду України, останній не використав означені діючим законодавством способи захисту прав та інтересів з метою належного виконання судового рішення у справі №640/18365/22. В даній справі позивач не навів та не довів підстав для вчинення державним виконавцем дій щодо повернення виконавчого документа без виконання. Судом таких підстав не встановлено.
Суд вказав, що у відповідача, отримавши виконавчий документ, не було іншого варіанту на вчинення дій/прийняття рішення відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" як відкриття виконавчого провадження.
Таким чином, судом не встановлено підстав для скасування постанови від 28 січня 2025 року №76983769 про відкриття виконавчого провадження. У позивача відсутнє порушене або оспорюване право спірною постановою, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Також апелянт просить на час розгляду справи у суді зупинити виконання постанови від 28 січня 2025 року ВП № 76983769, що суд розцінює як подання заяви про забезпечення позову.
Зміст та форма заяви про забезпечення позову визначається статтею 152 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною четвертою якої передбачено, що до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.
Відповідно до пп. 6 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання заяви про забезпечення позову розмір судового збору складає 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Згідно ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб установлюється в розмірі 3 028,00 грн.
Отже, за подання заяви про забезпечення позову слід було сплатити судовий збір у розмірі 726,72 грн з урахування положень ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".
Однак, до поданої заяви про забезпечення позову, всупереч вимог ч. 4 ст. Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем не додано документа про сплату судового збору. Крім того, заява не містить доказів, які б підтверджували про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову.
Відповідно до ч. 7 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано, зокрема, без додержання вимог статті 152 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.
Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку про невідповідність поданої заяви про забезпечення позову вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку остання підлягає поверненню без розгляду.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Сторони правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до фактичних обставин справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі № 640/18365/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено:
- визнано протиправною бездіяльність Конституційного Суду України, яка полягає у не ухваленні на спеціальному пленарному засіданні рішення стосовно заяви ОСОБА_1 про звільнення у відставку з посади судді Конституційного Суду України;
- визнано протиправними дії судді Конституційного Суду України (виконувача обов`язків голови Конституційного Суду України відповідно до статті 33 Закону №2136) Головатого Сергія Петровича щодо скасування розпорядження виконувача обов`язків Голови Конституційного Суду України "Про внесення до розпорядження виконувача обов`язків Голови Конституційного Суду України "Про скликання спеціального пленарного засідання Конституційного Суду України" від 26 серпня 2022 року №32/01/2022-ОД" від 13 вересня 2022 року №39/01/2022-ОД;
- зобов`язано Конституційний Суд України протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили на спеціальному пленарному засіданні розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення у відставку з посади судді Конституційного Суду України та прийняти рішення по заяві ОСОБА_1 про звільнення у відставку з посади судді Конституційного Суду України.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року прийнято відмову Конституційному Суду України від апеляційної скарги та закрито апеляційне провадження № 640/18365/22.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі № 640/18365/22 набрало законної сили 27 серпня 2024 року.
03 жовтня 2024 року у справі №640/18365/22 видано виконавчий лист.
Надалі, ОСОБА_1 подано до виконавчої служби заяву про примусове виконання рішення від 16 січня 2025 року.
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. від 28 січня 2025 року відкрито виконавче провадження № 76983769 за виконавчим листом №640/18365/22, виданим 03 жовтня 2024 року.
Стягувач за виконавчим провадженням № 76983769 - ОСОБА_1 та боржник - Конституційний Суд України.
Не погоджуючись з постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, вважаючи її протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до положень статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Частиною 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно частини 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Також обов`язкове виконання рішення суду, в тому числі, суб`єктами наділеними владними повноваженнями, покладається Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції" від 17.07.1997. Отже її положення є обов`язковими для виконання Україною.
Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відноситься і Конституційний Суд України.
Положеннями статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною 4 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 (також далі в тексті - Закон № 1404-VIII, в редакції, що діяв на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Вимоги до виконавчого документа визначені частиною першою статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Пунктом 6 частини 4 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.
Згідно частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За пунктом 1 частиною 2 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зокрема зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
У відповідності до пункту 1 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Згідно частини 4 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:
1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;
2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;
3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;
4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;
5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Згідно частин 5 та 6 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
За частини 1 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
За частини 4 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.
Та, за частини 5 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" боржник зобов`язаний, серед іншого визначеного, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення та надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Згідно частини 8 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що гарантії щодо обов`язковості виконання судових рішень, встановлені Конституцією України, реалізуються як у добровільному порядку так і через механізм застосування примусу, який забезпечують органи виконавчої служби. Норми Закону України "Про виконавче провадження" спрямовані саме на забезпечення безумовного виконання судового рішення і винятки з цього правила також регламентовані цим законом.
Звертаючись також до вищевказаних норм діючого законодавства слід зазначити, що державний виконавець має обов`язки та права під час отримання заяви стягувача та виконавчого документу, в разі наявності підстав відкрити виконавче провадження, та зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України "Про виконавче провадження", вчиняти усі дії які мають бути покладені саме на забезпечення виконання виконавчого документа боржником.
Підставою виникнення спірних правовідносин слугує незгода Конституційного Суду України з постановою державного виконавця від 28 січня 2025 року ВП № 76983769 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 640/18365/22, виданим 03 жовтня 2024 року.
Відповідно до оскаржуваної постанови, відкрито виконавче провадження та зобов`язано Конституційний Суд України протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили на спеціальному пленарному засіданні розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення у відставку з посади судді Конституційного Суду України та прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 про звільнення у відставку з посади судді Конституційного Суду України. 
Конституційний Суд України зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. 
Позиція позивача зводиться до того, що до та після набрання законної сили рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі № 640/18365/22, задля його добровільного виконання Конституційний Суд України 26 березня 2024 року, 29 жовтня 2024 року та 23 січня 2025 року на спеціальному пленарному засіданні розглядав заяву ОСОБА_1 про звільнення у відставку з посади судді Конституційного Суду України.
26 березня 2024 року, 29 жовтня 2024 року та 23 січня 2025 року позитивне рішення Конституційного Суду України із цього питання не було ухвалено, оскільки не підтримано необхідною кількістю голосів суддів Конституційного Суду України. 
З 27 січня 2025 року Конституційний Суд України функціонує у складі 11 суддів Конституційного Суду України, що унеможливлює скликання спеціальних пленарних засідань та розгляд відповідних питань.
З огляду на наведені обставини, позивач вважає, що рішення суду від 18 січня 2024 року виконано до винесення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження від 28 січня 2025 року № 76983769.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіряючи дотримання старшим державним виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. наведених норм при прийнятті спірного рішення, судова колегія керується наступним.
Як вбачається з приписів п.1 частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа, виданого судом, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Надалі, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (ч.5).
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (ч.6).
Аналіз наведених норм свідчить про те, що за наслідком отримання виконавчого документу у відповідача відсутній інший варіант вчинення дій/прийняття рішення відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", як відкриття виконавчого провадження, що вірно встановлено судом першої інстанції.
У скарзі апелянт наголошує на неможливості в інший спосіб виконати рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року № 640/18365/22, ніж це було зроблено Конституційним Судом України.
Щодо таких доводів, суд зазначає, що приписами статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.
З матеріалів справи вбачається та не є спірним, що з відповідною заявою про відкладення виконавчих дій позивач не звертався.
Також апелянт вказує на те, що з січня 2025 року до суддівського складу Конституційного Суду України входить лише 11 суддів, що унеможливлює проведення правомочного спеціального пленарного засідання, тобто фактичної можливості у правовий спосіб виконати оскаржувану постанову не існує.
У даній частині суд враховує, що відповідно до статті 33 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. За заявою стягувача виконавець може відстрочити або розстрочити виконання рішення (крім судового рішення), за наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, про що виносить відповідну постанову. За наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Законом можуть встановлюватися особливості щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Таким чином, доводи апелянта щодо неможливості виконання рішення суду у інший спосіб, та неможливості його виконання у цілому, не можуть слугувати підставою для скасування постанови від 28 січня 2025 року №76983769 про відкриття виконавчого провадження.
Твердження апелянта про те, що державна виконавча служба своєю постановою змушує Конституційний Суд України порушувати чинне законодавство, а саме виконувати згадане рішення суду від 18 січня 2024 року по справі № 640/18365/22 протягом 10 робочих днів, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане рішення набрало законної сили 27 серпня 2024 року та відповідно до ст. 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.
Доводи щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 32 000 гривень та 528,49 гривень витрат виконавчого провадження апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такі процесуальні рішення державного виконавця не входять до обсягу позовних вимог.
У апеляційній скарзі позивач також стверджує про те, що з 19 вересня 2022 року ОСОБА_1 не має повноважень та не перебуває на посаді судді Конституційного Суду України, він не перебуває у трудових, службових або адміністративних відносинах із Конституційним Судом України, а тому звільнення його у відставку з посади судді Конституційного Суду України відповідно до вимог чинного законодавства не вбачається за можливе.
Такі доводи суперечать фактичним обставинам справи, зокрема спробам добровільного виконання рішення суду у справі № 640/18365/22 під час голосування на спеціальному пленарному засіданні, яке відбувалося 26 березня 2024 року, 29 жовтня 2024 року та 23 січня 2025 року. 
Крім того, судовим рішенням у справі №640/18365/22 зроблено висновок про те, що за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 . Конституційний Суд України не прийняв ані позитивного рішення про звільнення з посади судді у відставку, ані рішення про відмову у його прийнятті; Конституційний Суд України порушив право судді на відставку, яке закріплене ст.126 Конституції України.
Побічно, суд враховує, що доводи апелянта свідчать про незгоду з рішенням суду у справі № 640/18365/22, проте відповідно до частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
За такого правового регулювання та обставин справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв на підставі та в межах своїх повноважень, тому вимоги позивача про скасування постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. від 28 січня 2025 року ВП № 76983769 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 640/18365/22, виданим 03 жовтня 2024 року є безпідставними, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли підтвердження.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з частиною 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Конституційного Суду України залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року залишити без змін.
Заяву про забезпечення позову повернути без розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

І.О. Грибан