ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/5838/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брезіної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови ,-

В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
В поданому до суду адміністративному позові позивач просить суд винести рішення, яким визнати протиправною та скасувати постанову Старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 01.12.2025 року у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 . 
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що не погоджується з постановою державного виконавця, оскільки у відповідача були відсутні законодавчі підстави для стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2. Так, позивач вказав, що фактичне примусове виконання рішення суду державним виконавцем не здійснювалося, адже кошти з боржника не стягувалися, та фактично виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення, не вчинено. Таким чином, позивач вважає, що у виконавчому провадженні відсутній сам предмет для нарахування виконавчого збору, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір є платою за реально вчинені заходи примусового виконання та обчислюється від суми, фактично стягнутої або майна, фактично переданого стягувачу. Отже, позивач стверджує, що у даному випадку нарахування виконавчого збору є безпідставним та підлягає скасуванню. У зв`язку із вказаним позивач вважає, що наявні підстави для задоволення позову. 
Відповідач не подав відзив на позов. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників адміністративної справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
На примусовому виконанні Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (ВП№53723446) перебував виконавчий лист Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2017 р. №753/4416/16 про стягнення з ОСОБА_1 1640921,48 грн на користь ОСОБА_2 . 07.04.2017 р. відкрито виконавче провадження ВП№53723446. (а.с. 12).
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2025 р. у справі №753/4416/16-ц прийнято відмову стягувача ОСОБА_2 від примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2016 р. №753/4416/16-ц про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 60000 дол. США в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №753/4416/16 від 29.03.2017 року. (а.с. 10-11).
01.12.2025 р. державним виконавцем у виконавчому провадженні НОМЕР_2 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, з підстав відмови стягувача ОСОБА_2 від примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2016 р. №753/4416/16-ц про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 60000 дол. США в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №753/4416/16 від 29.03.2017 року. Залишок нестягнутої суми за виконавчим документом становить - 1640921,48 гривень. Сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця - 0 гривень. (а.с. 8).
Крім того, 01.12.2025 р. державним виконавцем у виконавчому провадженні НОМЕР_2 прийнято постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 160092,14 гривень. (а.с. 9).
В матеріалах справи міститься довідка видана виконавчим комітетом Мамаївської сільської ради №396 про те, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 . (а.с. 17).
Мотивувальна частина
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. 
Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII).
Положеннями ст. 1 Закону №1404-VIII (в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішення третейського суду, рішення міжнародного комерційного арбітражу, рішення іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Положеннями ч. 5 ст. 26 №1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII (в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження, тобто до 28.08.2018 р.), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII (в редакції, що діяла на момент винесення постанов про закінчення виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору, тобто з 28.08.2018 р.) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII (в редакції, що діяла на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення.
Також суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 42 Закону №1404-VIII (в редакції, що діяла на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору) кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
З аналізу вказаних вище норм Закону №1404-VIII слідує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку з імовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконане до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
З вказаного слідує, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. В свою чергу, питання про стягнення виконавчого збору може бути також вирішене державним виконавцем, у відповідності до ст. 37 Закону Закону №1404-VIII 
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону №1404-VIII (в редакції, що діяла на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору) у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Отже, стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору (не пізніше наступного робочого дня) з дня закінчення виконавчого провадження є те, що виконавчий збір не стягнуто.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (ВП№53723446) перебував виконавчий лист Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2017 р. №753/4416/16 про стягнення з ОСОБА_1 1640921,48 грн на користь ОСОБА_2 . 07.04.2017 р. відкрито виконавче провадження ВП№53723446. 
01.12.2025 р. державним виконавцем у виконавчому провадженні НОМЕР_2 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, з підстав відмови стягувача ОСОБА_2 від примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2016 р. №753/4416/16-ц про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 60000 дол. США в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №753/4416/16 від 29.03.2017 року. Залишок нестягнутої суми за виконавчим документом становить - 1640921,48 гривень. Сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця - 0 гривень. Крім того, 01.12.2025 р. державним виконавцем у виконавчому провадженні НОМЕР_2 прийнято постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 160092,14 гривень.
Суд зазначає, що спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання правомірності/протиправності винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 1 ч.1 ст. 39 Закону № 1404-VIII (стягувач подав письмову заяву про відмову від примусового виконання рішення суду) та постанови про відкриття виконавчого провадження для реалізації вказаного стягнення.
Верховним Судом неодноразово викладалися висновки у подібних правовідносинах щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII, в редакції, яка діяла до 28.08.2018 р., тобто на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження (постанови 14.05.2020 у справі № 640/685/19, від 29.07.2020 у справі № 1340/5050/18, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 15.10.2020 у справі № 280/5959/19, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19 та від 20.05.2021 у справі № 640/32814/20), які підлягають застосуванню у цій справі.
Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 р. (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП№53723446 від 07.04.2017 року), виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
З аналізу норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28.08.2018 р.) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Водночас Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 р., внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, за змістом яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Таким чином, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме: в період до 28.08.2018 р. розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 р. - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
З установлених обставин цієї справи слідує, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови від 01.12.2025 року у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 визначив суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника у розмірі 160092,14 грн (в межах 10 % від суми зазначеної у виконавчому документі).
Таким чином, державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
У постановах від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20 Верховний Суд констатував, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 р., зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 р. (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
При цьому, судом було установлено, що під час перебування виконавчого документа від 29.03.2017 р. №753/4416/16 на примусовому виконанні, державним виконавцем не було здійснено стягнення на користь стягувача. Так, у постанові від 01.12.2025 р. про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 вказано, що залишок нестягнутої суми за виконавчим документом становить - 1640921,48 грн, при цьому сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця - 0 гривень.
Суд звертає увагу, що оскільки внесені Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника, а також з урахуванням того, що державною виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника кошти за виконавчим листом, суд вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 160092,14 гривень. 
Суд зазначає, що факт закінчення виконавчого провадження у зв`язку із відмовою стягувача від примусового виконання рішення є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, водночас, з урахуванням обставин цієї справи, розмір такого виконавчого збору становить 10 відсотків фактично стягнутої суми, а не суми що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.
Внесені Законом №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршують становище боржників, виконавче провадження стосовно яких розпочато під час дії попередньої редакції статті 27 Закону № 1404-VІІІ, Верховний Суд сформулював позицію про відсутність у таких випадках підстав для застосування статті 27 Закону №1404-VІІІ, у редакції Закону № 2475-VIII та стягнення з них виконавчого збору.
Аналогічну правову позиції у подібних правовідносинах викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 15.06.2023 р. по справі № 420/2013/22, від 20.06.2024 р. по справі №580/10383/21
Висновки за результатами розгляду справи
Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова винесена протиправно та підлягає скасуванню. Крім того, відповідачем не подано відзив на позов, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин кваліфікується судом як визнання позову.
З вказаних підстав суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. 
Судові витрати
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір за поданий позов, який підлягає стягненню з державного виконавця. 
Керуючись статтями 9, 14, 77, 78, 90, 139, 143, 241 - 246, 250, 257 - 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України ,- 

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною та скасувати постанову Старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 01.12.2025 року у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 . 
3. Стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 1280,80 гривень.

Згідно статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.
У відповідності до статей 287, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. 

Найменування учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код РНОКПП НОМЕР_1 ); 
відповідач: Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Афанасьєва, 16, м. Київ, 02099, код ЄДРПОУ 34968768).

Суддя Т.М. Брезіна