ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/19271/25	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/67/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
суддів - Костіва О.З., Храпак Н.М. 

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 607/19271/25 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Мартищук Людмила Петрівна та Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2025 року (ухвалене суддею Позняком В.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що постановою інспектора СПД (м. Підгайці) відділу поліції №1 (м. Бережани) Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області старшого лейтенанта поліції Фецака М.М. про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення від 23 грудня 2024 року серії ЕТА №1643838, його - ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яке набрало чинності, позов ОСОБА_1 до ГУНП в Тернопільській області задоволено, постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕТА №1643838 від 23 грудня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень скасовано, провадження у справі закрито.
Наголошував, що своїми незаконними діями службові особи ГУНП в Тернопільській області завдали йому моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, які спровокували головні болі та підвищення артеріального тиску, він почав погано спати та був вимушений доводити свою невинуватість. Це супроводжувалось відчуттям несправедливості та залишило недовіру до правоохоронних органів.
На підставі наведеного, просив стягнути з Держави Україна в особі ГУНП в Тернопільській області на його користь 5 000 гривень моральної шкоди.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 2 000 гривень моральної шкоди. 
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням матеріальних норм права та підлягає скасуванню з наступних підстав.
Наголошує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції він пояснив суду, що сприймав погрози з боку старости села в його адресу як реальну небезпеку для нього, у зв`язку з чим звернувся до правоохоронних органів за номером телефону 102 з повідомленням про вчинення злочину саме для свого захисту, проте після приїзду працівників поліції, він очікував, що зі сторони відповідача будуть вчиненні дії щодо фіксації протиправної поведінки старости села, проте аж ніяк не складання на нього постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення.
Стверджує, що замість очікуваної підтримки від правоохоронних органів він зіштовхнувся з насмішками, недовірою та зневажливим ставленням до себе, що остаточно зруйнувало довіру до відповідача. 
Зазначає про те, що зі сторони суду першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що незаконна постанова створила для нього реальне відчуття небезпеки, зокрема конфлікту з представником місцевої влади і правоохоронним органом, що в умовах невеликої громади має особливу вагу.
Окрім того, вважає, що суд не показав у оскаржуваному рішенні, як на визначення розміру шкоди вплинуло те, що ГУНП в Тернопільській області активно оскаржувало рішення суду в адміністративній справі, тим самим продовжуючи психологічний тиск на нього. 
Вважає, що розмір моральної шкоди, який визначив суд першої інстанції не відображає тривалості, глибини його страждань, а також ваги такої справи в контексті довіри громадян до можливості безпечно звернутися до правоохоронних органів про допомогу.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ГУНП в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог позивача в повному обсязі. 
Вважають рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Наголошують, що судом першої інстанції безпідставно відхилено посилання відповідача на правову позицію Великої Палити Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.
Звертають увагу, що у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року та у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 607/1312/25 судами не було вказано про протиправні, незаконні чи свавільні дії зі сторони працівників поліції щодо ОСОБА_1 .
Стверджують, що факт наявності рішення суду про скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди.
Окрім того, на дані правовідносини не розповсюджується презумпція моральної шкоди, право на таке відшкодування реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та чіткого розрахунку суми, яка підлягає виплаті.
У листопаді 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Мартищук Л.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення.
Вказує, що у постанові на яку посилається відповідач Велика Палата Верховного Суду прямо наголошує, що відповідальність держави можлива, якщо закриття справи обумовлене очевидною невідповідністю дій правоохоронних органів вимогам закону, порушенням процедури або ознаками свавільності.
У даній справі має місце закриття адміністративної справи, що було зумовлене тим, що дії поліції не відповідали закону і не були належним чином обґрунтовані. Посилання ГУНП в Тернопільській області на правову позицію у справі №335/6977/22 вирвані з контексту. Висновки, які викладені у постанові Великої Палити Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 не заперечують можливості компенсації моральної шкоди, а лише уточнюють умови її застосування.
Згідно із ч. 1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зазначена справа є справою з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
Виходячи з вищенаведеного, дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою в справі про адміністративне правопорушення, яка винесена інспектором СПД (м. Підгайці) відділу поліції (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області серії ЕТА №1643838 від 23 грудня 2024 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн за те, що він 23 грудня 2024 року в АДРЕСА_1 , здійснив завідомо неправдивий виклик працівників поліції. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року у справі №607/1312/25, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2025 року, суд ухвалив постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕТА №1643838 від 23 грудня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень скасувати, а провадження у справі закрити (а.с. 13-20).
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення по суті відповідає в повній мірі.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд врахував обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних йому відповідачем моральних страждань, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України). 
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. 
Даними приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судовій практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20, Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 925/556/21 та Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року в справі № 335/6977/22.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Таким чином, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування моральної шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки неправомірність дій працівників ГУНП в Тернопільській області встановлена судовими рішеннями, які набрали чинності і такі дії знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною позивачу моральною шкодою.
З матеріалів справи вбачається і судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року у справі №607/1312/25, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2025 року, які набрали законної сили, скасовано постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Із змісту судового рішення чітко вбачається, що суд виснував про неправомірність дій працівників поліції при притягненні позивача до адміністративної відповідальності, зокрема зазначивши, що зі сторони відповідача не було перевірено та не було надано оцінки обставин, які зумовили ОСОБА_1 зателефонувати до лінії "102", тобто не вивчено фактичні обставини справи, окрім того працівниками поліції було прийнято постанову не в спосіб, який передбачений КУпАП.
Таким чином, виходячи з вищенаведеного, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження протиправності поведінки працівників поліції є необґрунтованими.
Відповідно до висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 у справі №464/3789/17, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц зазначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову та покладення відповідальності на державу за неправомірні дії службових осіб органів державної влади і стягнення на користь позивача завданої такими діями моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.
Визначений місцевим судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості, характеру порушення та ступеню винних дій службових осіб.
Разом з тим, колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідачем у подібних справах є саме держава Україна, а помилкове визначення органу, через який вона діє, не свідчить у цьому випадку про неналежність складу відповідачів.
Такий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2025 року в справі № 953/20085/21.
Так, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно стягнув компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Разом з тим, зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення, відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено про те, що: «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21 (провадження № 61-3733св23) зазначено: «втім суди не врахували, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Тому, резолютивну частину рішення суду першої інстанції, залишену без змін апеляційним судом, в частині стягнення грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 1 000 грн належить змінити».
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі №199/289/17-ц.
З огляду на зазначене, резолютивна частина рішення підлягає зміні, а саме: абзац другий резолютивної частини рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2025 року слід викласти в такій редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2 000 гривень».
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області- задовольнити частково.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2025 року - змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції:
"Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2 000 гривень". 
Врешті рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 07 січня 2026 року.

Головуючий:   Гірський Б.О.

Судді:   Костів О.З.

Храпак Н.М.