ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/6560/25
20 січня 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при виключенні ОСОБА_1 із списків особового складу, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі-відповідач) з позивачем не здійснила повного розрахунку. Зокрема, поза строками проведення розрахунку при звільненні з позивачем, відповідач 23.10.2025 на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 у справі № 500/3399/24, залишеного без змін постановами апеляційної та касаційної інстанції, здійснив виплату перерахованої грошової допомоги при звільненні з військової служби на загальну суму 87 217,84 грн, що підтверджується випискою по надходженню по картці/рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснений відповідачем лише 23.10.2025. За період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 03.03.2023 (з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу) по 22.10.2025 (день, що передував проведенню остаточного розрахунку).
Таким чином, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ починаючи з 19.07.2022 позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся 23.10.2025, лише в межах шести місяців, що у даному випадку включає період - з 03.03.2023 по 03.09.2023.
Позивач вважає, що не проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні існують підстави для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 20.11.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов через систему "Електронний суд" із відповідними письмовими доказами 08.12.2025. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне. 
ОСОБА_1 вже зверталася до Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №500/7624/23 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, за результатами розгляду якого, позовні вимоги задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2023 до 02.09.2023 (за аналогічний період);
стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виплати належних їй на день виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) коштів за період з 03.03.2023 до 02.09.2023 в сумі 10000,00 грн (десять тисяч грн 00 коп). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 79,36 грн (сімдесят дев`ять грн 36 коп.).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2024 року у справі №500/7624/23, скасовуючи Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 року у справі №500/7624/23, адміністративний позов ОСОБА_1 щодо зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби з наступного дня після звільнення 03.03.2023р. по день фактичного розрахунку 15.11.2023р. (але не більш як за шість місяців) в розмірі 95 158 (дев`яносто п`ять тисяч сто п`ятдесят вісім) грн. 63 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Таким чином, Позивач вже звертався до суду у справі №500/7624/23 за аналогічний період (з 03.03.2023 до 02.09.2023) щодо компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відтак, при звільненні Позивача з військової служби, Відповідачем належним чином та в повному обсязі, здійснено виплату грошової компенсації, що не спростовується судовими матеріалами та додатками до позовної заяви.
На підставі викладеного представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.
Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи не надходило.
На підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судовий розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.
Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 21.02.2023 №232-ОС припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” через сімейні обставини підполковника ОСОБА_1 та наказом від 02.03.2023 №284-ОС виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Головного центру медіакомунікацій Державної прикордонної служби України.
Під час проходження військової служби та звільнення в запас ОСОБА_1 перебувала на усіх видах забезпечення у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ). 
ОСОБА_1 вже зверталася до Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №500/7624/23 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, за результатами розгляду якого позовні вимоги задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2023 до 02.09.2023 (за аналогічний період);
- стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виплати належних їй на день виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) коштів за період з 03.03.2023 до 02.09.2023 в сумі 10000,00 грн (десять тисяч грн 00 коп). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 79,36 грн (сімдесят дев`ять грн 36 коп.).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2024 року у справі №500/7624/23, скасовуючи рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 року у справі №500/7624/23, адміністративний позов ОСОБА_1 щодо зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби з наступного дня після звільнення 03.03.2023р. по день фактичного розрахунку 15.11.2023р. (але не більш як за шість місяців) в розмірі 95 158 (дев`яносто п`ять тисяч сто п`ятдесят вісім) грн. 63 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснений відповідачем лише 23.10.2025. За період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 03.03.2023 (з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу) по 22.10.2025 (день, що передував проведенню остаточного розрахунку).
Таким чином, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ починаючи з 19.07.2022 позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся 23.10.2025, лише в межах шести місяців, що у даному випадку включає період - з 03.03.2023 по 03.09.2023.
Не погодившись із протиправною бездіяльністю відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.
Відповідно, статті 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принцип рівності перед законом і судом є проявом загального принципу рівності, який у різних системах права - міжнародно-правовій і національній (внутрішньодержавній) - зважаючи на особливості суб`єктного складу і характер відносин, виражається в таких особливих проявах, як принцип суверенної рівності у міжнародному праві та принцип рівності однойменних суб`єктів (громадян, юридичних осіб) у внутрішньодержавному праві. Принцип юридичної рівності в найзагальнішому сенсі означає, що до однойменних суб`єктів не можуть застосовуватися будь-які розрізнення, винятки, обмеження чи переваги з огляду на певні їхні властивості.
Процесуальна рівність (засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом) забезпечує гарантії доступності до правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.
Принцип рівності перед судом є основою сучасної концепції справедливого правосуддя. Конвенція не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie), заява № 6694/74, від 13 травня 1980 р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (див. «Дюлоранс проти Франції» (Dulaurans c. France), заява № 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000 р.; «Донадзе проти Грузії» заява № 74644/01, пп. 32 та 35, від 7 березня 2006 р.).
Також слід врахувати, що статтею 2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджет це - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.
Статтею 22 Бюджетного кодексу України визначені розпорядники бюджетних коштів, а саме: для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Пунктом 7 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228 визначено, що за обсягом наданих прав розпорядники поділяються на головних розпорядників коштів бюджету та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головні розпорядники бюджетних коштів (далі - головні розпорядники) - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 Бюджетного кодексу України отримують повноваження шляхом встановлення їм бюджетних призначень.
Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (далі - розпорядник нижчого рівня) - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього.
Розпорядники нижчого рівня, до сфери управління яких належать інші розпорядники нижчого рівня, в процесі складання, розгляду, затвердження та виконання кошторисів застосовують до них положення цього Порядку, визначені для головних розпорядників.
Пунктом 1 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №533 (далі - Положення АДПСУ) визначено, що Адміністрація Державної прикордонної служби України (Адміністрація Держприкордонслужби) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.
Пунктом 3 Положення АДПСУ визначено, що одним з основних завдань Адміністрації Держприкордонслужби є здійснення управління територіальними органами - до одного з яких належить орган охорони державного кордону, а саме Окрема комендатура охорони і забезпечення ДПСУ(далі - орган Держприкордонслужби).
Пунктом 4 Положення АДПСУ визначено, що Адміністрація Держприкордонслужби відповідно до покладених на неї завдань організовує забезпечення органів Держприкордонслужби матеріальними та іншими ресурсами, забезпечує відповідно до законодавства правовий і соціальний захист військовослужбовців, працівників Держприкордонслужби та членів їх сімей, здійснює інші повноваження, визначені законом
Пунктом 5 Положення АДПСУ Адміністрація Держприкордонслужби з метою організації своєї діяльності організовує планово-фінансову роботу в органах Держприкордонслужби та здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів.
В свою чергу, відповідно до пункту 1 розділу IV Положення про орган охорони державного кордону, Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 листопада 2018 року № 971 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 грудня 2018 р. за № 1468/32920 - фінансування діяльності органу охорони державного кордону здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством.
Беручи до уваги Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», стає зрозумілим, що головним розпорядником коштів є Міністерство внутрішніх справ України, розпорядником коштів 2 рівня є Адміністрація Державної прикордонної служби України, розпорядником коштів 3 рівня є Окрема комендатура охорони і забезпечення ДПСУ.
Тобто, Позивач під час служби набув право на деякі види речового майна особистого користування, яке на даний час не передбачено нормами забезпечення та не закуповується Державною прикордонню службою України, що в свою чергу свідчить про те, що нарахування грошової компенсації необхідно здійснювати пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна та за цінами визначеними станом на момент виникнення права.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 вже зверталася до Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №500/7624/23 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, за результатами розгляду якого позовні вимоги задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2023 до 02.09.2023 (за аналогічний період);
- стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виплати належних їй на день виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) коштів за період з 03.03.2023 до 02.09.2023 в сумі 10000,00 грн (десять тисяч грн 00 коп). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 79,36 грн (сімдесят дев`ять грн 36 коп.).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2024 року у справі №500/7624/23, скасовуючи рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 року у справі №500/7624/23, адміністративний позов ОСОБА_1 щодо зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби з наступного дня після звільнення 03.03.2023р. по день фактичного розрахунку 15.11.2023р. (але не більш як за шість місяців) в розмірі 95 158 (дев`яносто п`ять тисяч сто п`ятдесят вісім) грн. 63 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснений відповідачем лише 23.10.2025. За період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 03.03.2023 (з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу) по 22.10.2025 (день, що передував проведенню остаточного розрахунку).
У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі — Порядок № 100), передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, — на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16), а також з урахуванням актуальної судової практики, викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Європейський суд з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58) зазначив, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Таким чином, суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, Відповідачем належним чином та в повному обсязі, здійснено виплату грошової компенсації що не спростовується судовими матеріалами та додатками до позовної заяви.
Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази, норми законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, доказів, які б спростовували правомірність дій відповідача позивачем не представлено, а судом таких доказів не здобуто, в зв`язку з чим суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити дії відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 20 січня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ); 
відповідач:
- ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ). 

Головуючий суддя Подлісна І.М.