19.01.26
22-ц/812/47/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року м. Миколаїв

справа №488/423/25
провадження №22-ц/812/47/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д. Г. у приміщенні суду у м.Миколаєві, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року ТОВ «СВЕА ФІНАНС» подало до суду зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
18 лютого 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Р51.13039.004924346, за умовами якого відповідачка строком на 24 місяці отримала кредит у сумі 35 942,00 грн зі сплатою 19,5% річних та комісії.
Позивач зазначав, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала. У зв`язку з цим у неї станом на дату подання позову утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 72 252,56 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 27 195,96 грн, заборгованості за відсотками у сумі 16 488,84 грн, заборгованості за комісією у сумі 28 567,76 грн.
25 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено договір факторингу №01.02-31/23, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за зазначеним вище кредитним договором.
Посилаючись на зазначене, ТОВ «СВЕА ФІНАНС» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №Р51.13039.004924346 від 18.02.2019 у сумі 72 252,56 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2025 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21 жовтня 2025 року, позов ТОВ «СВЕА ФІНАНС» задоволено.
З ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 72 252,56 грн та судовий збір у сумі 2422,40 грн.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, а тому у позивача, який є новим кредитором згідно з договором факторингу, виникло право вимоги до неї про стягнення боргу у заявленому розмірі, який доведений дослідженими доказами.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити, зменшивши розмір задоволених позовних вимог до 19 441,53 грн.
Обґрунтовуючи свою скаргу, відповідачка зазначала, що суд першої інстанції припустився помилки при обрахуванні заборгованості за кредитним договором, бо не звернув уваги на те, що відсотки за договором можуть бути нараховані тільки в межах строку кредитування, а комісія, передбачена у договорі, є нікчемною.
За думкою відповідачки розрахунок за кредитним договором повинен бути наступним: у стягненні комісії в розмірі 28 567,76 грн слід відмовити; сплачену комісію в розмірі 8416,47 грн слід зарахувати в погашення відсотків та тіла кредиту, зменшивши його таким чином до 19 441,53 грн (24 195,96 грн тіла кредиту + 3662,04 грн несплачених відсотків – 8416,47 грн сплаченої комісії).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

18 лютого 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Р51.13039.004924346, за умовами якого відповідачка строком на 24 місяці отримала кредит у сумі 35 942,00 грн зі сплатою 19,5% річних та комісії.
Пункт 1.10 договору передбачає, що за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника з використанням електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором. 
Розмір цієї плати визначений у пункті 6 кредитного договору, яким передбачено графік платежів за кредитом. Загалом ця плата за договором мала складати суму 18 865,22 грн (24 платежі).
Відповідно до пункту 3.2.4. кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.
З розрахунку заборгованості відповідачки за кредитним договором, складеним позивачем, випливає, що вона зобов`язання щодо повернення кредиту не виконувала, у зв`язку з чим станом на 25 липня 2023 року утворилася заборгованість у сумі 72 252,56 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 27 195,96 грн, заборгованості за відсотками у сумі 16 488,84 грн, заборгованості за комісією у сумі 28 567,76 грн.
Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_1 на погашення кредиту здійснила такі оплати: 11.03.2019 – 2633,13 грн, 18.04.2019 – 2635,00 грн, 15.05.2019 – 2700,00 грн, 25.06.2019 – 4000,00 грн, 01.08.2019 – 1300 грн, 29.08.2019 – 3050,00 грн, 24.09.2019 – 2870,00 грн, 14.11.2019 – 500,00 грн, 03.01.2020 – 500,00 грн, 12.03.2020 – 500,00 грн, 27.10.2020 – 1200,00 грн, що разом становить 19 255,00 грн. На оплату тіла кредиту з вказаних коштів було спрямовано 8746,04 грн, на оплату відсотків – 4725,62 грн, на оплату комісії – 8416,47 грн.
25 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (до перейменування мало назву ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») укладено договір факторингу №01.02-31/23, за умовами якого до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перейшло право вимоги за зазначеним вище кредитним договором.
Відповідно до витягу з реєстру боржників №3 до договору факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023 року АТ «Ідея Банк відступило ТОВ «СВЕА ФІНАНС» право вимоги до ОСОБА_1 на суму 72 252,56 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 27 195,96 грн, заборгованості за відсотками у сумі 16 488,84 грн та заборгованості за комісією у сумі 28 567,76 грн.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому згідно з статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).
В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).
Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг – це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Споживчий кредит (кредит) – грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Із змісту п.1.1 кредитного договору від 18.02.2019 року вбачається, що банк надав позичальниці кредит у розмірі 35 942, 00 грн на поточні потреби.
Таким чином, з урахуванням п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», зазначений кредитний договір відноситься до споживчого кредиту.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
На виконання вимог п.4 ч.1 ст.1 та ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.1 та 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч.1 та 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, а тому у позивача, який є новим кредитором згідно з договором факторингу, виникло право вимоги до ОСОБА_1 про стягнення боргу у заявленому розмірі, який доведений дослідженими доказами.
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з таким висновком суду, оскільки він тільки частково відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Матеріали справи свідчать, що між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 18 лютого 2019 року було укладено кредитний договір, за яким відповідачка отримала для споживчих потреб 35 942,00 грн кредитних коштів. Вказані кошти разом з нарахованими відсотками вона повинна була повертати щомісячно протягом 24 місяців. Включення кредитором до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією (оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць) є необґрунтованим з вищевказаних підстав, оскільки встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи – споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.
Враховуючи те, що пунктом 1.10 кредитного договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції вважає, що вказане положення є нікчемним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про задоволення вимог позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за комісією у розмірі 28 567,76 грн є помилковими та не відповідають обставинам справи.
Таким же, на думку колегії суддів, є висновок суду про те, що відповідачка має відшкодувати позивачу заборгованість за відсотками у сумі 16 488,84 грн. Вказана сума розрахована за межами строку кредитування, що протирічить умовам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.
За умовами кредитного договору сума заборгованості відповідачки за процентами в межах строку кредитування становить 3662,04 грн.
Оскільки суд апеляційної інстанції визнав умови кредитного договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості нікчемними, а відповідачка сплатила кредитору на погашення цієї складової кредитної заборгованості 8416,47 грн, то заборгованість відповідачки перед позивачем за кредитним договором становить 22 441,53 грн (27 195,96 грн тіла кредиту + 3662,04 грн несплачених відсотків – 8416,47 грн сплаченої комісії).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає зміні в бік зменшення заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитним договором до 22 441,53 грн.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з вимогами статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідачки, змінив рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги позивача на 31%, то наявні підстави для відшкодування відповідачкою позивачу судового збору за подання позовної заяви на суму 750,94 грн та позивачем – відповідачці за подання апеляційної скарги у сумі 2507,18 грн.
Оскільки відповідачка при поданні апеляційної скарги сплатила зайвий судовий збір у сумі 908,40 грн, то він підлягає поверненню їй з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2025 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №Р51.13039.004924346 від 18 лютого 2019 року у сумі 22 441,53 грн та судовий збір у сумі 750,94 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 2507,18 грн.
Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 908,40 грн, які були сплачені нею як судовий збір за подання апеляційної скарги на підставі квитанції ID: 7997-1625-0570-2564 від 24 жовтня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

Т. В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 19 січня 2026 року.