ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/8880/25 пров. № А/857/41759/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Хома О.П.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Львів 10 вересня 2025 року у справі № 380/8880/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

05.05.2025 ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач, ЗРУ ДПС України), в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у записі на особистий прийом до керівництва (у нездійсненні особистого прийому); зобов`язати відповідача здійснити (організувати особисто чи будь-якими каналами онлайн-комунікації) особистий прийом позивача керівництвом ЗРУ ДПС України.
Рішенням Львівського окружного адміністративного су від 10 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що організаційно-правовий статус відповідача зумовив вжиття заходів правового режиму воєнного стану, встановлених пунктом частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII (встановленням посилення охорони та особливого режиму роботи органу влади, установи), які реалізовані на підставі пункту 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Разом з тим, відповідачем забезпечено можливість на інші форми звернення. Наведе свідчить про відсутність у діях відповідача, які полягали у відмові у записі на особистий прийом позивача (як формі реалізації права на звернення) ознак протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного су від 10 вересня 2025 року та позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що право на звернення, включно з особистим прийомом, є непорушним навіть у період воєнного стану. Органи державної влади повинні адаптувати графіки прийому, але не можуть повністю його скасувати, що судом першої інстанції не було враховано. 
ЗРУ ДПС України подало відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вказує на те, що твердження апелянта є юридично некоректним з огляду на змішування понять «право на звернення» та «форма реалізації цього права». Аналіз статті 40 Конституції України свідчить, що Конституція гарантує: право на звернення як таке (можливість донести своє питання до органу влади); альтернативні форми його реалізації: це письмові звернення або особисті звернення. Водночас, Конституція не встановлює абсолютного й безумовного права виключно на особистий прийом у будь-який час та за будь-яких обставин. Вона гарантує право на звернення, презюмуючи обов`язок органам влади розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 22.04.2025 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій, зважаючи на ведення воєнного стану в Україні, а також на віддаленість місця проживання заявника, просив:
1. Записати його на особистий прийом до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 на найближчу дату прийому. 
2. У разі здійснення прийому не у місті Львові, просив такий проводити шляхом відеоконференції з використанням Skype, Zoom, Google Meet тощо. 
Відповідач 24.04.2025 вих. № 03.4/Л-111/142 надав відповідь позивачу, згідно із якою: «У зв`язку із дією правового режиму воєнного стану в Україні (Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»), особистий прийом громадян керівництвом Західного міжрегіонального управління тимчасово не здійснюється. Разом з тим, громадянам забезпечена можливість реалізації права на звернення шляхом подання письмових звернень визначеними способами, згідно Закону України «Про звернення громадян».
Позивач, вважаючи дії відповідача щодо відмови у записі на особистий прийом до керівництва (у нездійсненні особистого прийому) протиправними, звернувся до суду із цим позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який діє станом на сьогодні.
Відповідно до пункту 3 вказаного указу Президента України, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 – 34, 38, 39, 41 – 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі – Закон № 389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, серед іншого, статтею 40 цієї Конституції. 
Таким чином, право на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових і службових осіб є абсолютним.
В розвиток оцінки аргументів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно зі ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм ст. 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі – Закон № 393/96-ВР).
Частиною першою ст. 1 Закону № 393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом ст. 22 Закону № 393/96-ВР керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян зобов`язані проводити особистий прийом громадян.
Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години, у зручний для громадян час, за місцем їх роботи і проживання. Графіки прийому доводяться до відома громадян.
Порядок прийому громадян в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, об`єднаннях громадян визначається їх керівниками. За їхнім рішенням особистий прийом громадян може бути призупинено на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.
Усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.
Як встановив суд першої інстанції, позивач 22.04.2025 звернувся до відповідача із заявою, в якій, зважаючи на ведення воєнного стану в Україні, а також на віддаленість місця проживання заявника, просив записати його на особистий прийом до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 на найближчу дату прийому.
Водночас, ОСОБА_1 у заяві від 22.04.2025 не вказав з приводу яких питань бажає попередньо записатися на особистий прийом, а тому, як це правильно констатував суд першої інстанції, неможливо однозначно встановити, що розгляд звернення позивача належатиме до компетенції саме начальника ЗРУ ДПС України. 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що Закон № 393/96-ВР не передбачає проведення прийому у спосіб, про який просив позивач у заяві від 22.05.2025 у випадку проведення його не у місті Львові: «проведення прийому шляхом відеоконференції з використанням Skype, Zoom, Google Meet».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що з аналізу положень Закону № 393/96-ВР можна дійти висновку, що особистий прийом громадян забезпечується з метою опрацювання усних звернень. 
Водночас, частина 5 статті 5 Закону № 393/96-ВР також передбачає два альтернативні способи викладу усних звернень: на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії».
З наведеного убачається, що Законом № 393/96-ВР передбачене право на особистий прийом посадовими особами органів влади та установ, яке є похідним від гарантованого статтею 40 Конституції України права на звернення і становить одну із форм його реалізації – розгляд усного звернення.
Суд апеляційної інстанції, водночас, звертає увагу на те, що позивачу було відмовлено у проведенні особистого прийому з огляду на дію воєнного стану в країні.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, ЗРУ ДПС України за результатами розгляду заяви позивача від 22.04.2025 повідомило про можливість реалізації права на звернення шляхом подання письмових звернень способами, визначеними Законом № 393/96-ВР, отже, у реалізації права на звернення позивачу не відмовило.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що беззаперечним є той факт, що право на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових і службових осіб є абсолютним, а отже, не може бути обмеженим навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану, в той час як на альтернативні способи реалізації цього права таке обмеження не може поширюватись.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що дотримання встановлених Законом № 393/96-ВР норм щодо звернення в умовах воєнного або надзвичайного стану може бути ускладненим з огляду на певні об`єктивні чинники та необхідність здійснення заходів правового режиму воєнного стану, визначених у статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 
Суд апеляційної інстанції враховує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 за правовим статусом є юридичною особою, а також військовою частиною НОМЕР_1 , особовий склад якої залучено до виконання завдань в зоні ведення активних бойових дій, що також слугує об`єктивних підставою в унормуванні керівником питань реалізації особистого прийому громадян.
При цьому, з метою захисту національної безпеки, будівлі ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувають під цілодобовою посиленою охороною, з блокуванням доступу сторонніх осіб та посиленими заходами безпеки для недопущення проникнення диверсійно-розвідувальних груп ворога.
Водночас, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, після введення в Україні воєнного стану в Закон № 393/96-ВР не були внесені зміни, які б враховували особливості проведення особистого прийому громадян в органах Державної прикордонної служби України, її військових частинах.
Отже, саме організаційно-правовий статус відповідача зумовив вжиття заходів правового режиму воєнного стану, встановлених пунктом частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII (встановленням посилення охорони та особливого режиму роботи органу влади, установи), які реалізовані на підставі пункту 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції про те, що свобода реалізації права людини має свої межі, зокрема в тому місці, де бере початок інтерес суспільства або реалізація права іншої людини. Досягнення розумного співвідношення між особистими інтересами та інтересами суспільства (в правовідносинах, що склалися – національна безпека як пріоритетний інтерес суспільства) вимагає розсудливого, адекватного та справедливого користування своїм правом на звернення, особливо в умовах воєнного стану.
Отже, з огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова відповідача у записі на особистий прийом керівника, як форма реалізації права на звернення за вищеописаних обставин, не може бути розцінена як протиправна, за наявності у позивача можливості реалізувати гарантоване Конституцією право на звернення за допомогою альтернативних способів, про що відповідач повідомив позивача листом 24.04.2025 вих. № 03.4/Л-111/142.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність у діях відповідача, які полягали у відмові у записі на особистий прийом позивача (як формі реалізації права на звернення) ознак протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови у задоволенні позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення. 
Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 380/8880/25- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний