ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2-а/381/2/26
381/7111/25 
Рішення
Іменем України

13 січня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруга А.С., розглянувши у відкритому судового засіданні в спрощеному позовному провадженні в м. Фастів Київської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

Встановив:

08 грудня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі, відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Зі змісту заявлених позовних вимог слідує, що позивач оскаржує правомірність винесення постанови № R234604 по справі про адміністративне правопорушення за часиною 3 статті 210-1 КУпАП щодо його притягнення до адміністративної відповідальності та накладення на нього штрафу.
Позивач зазначає, що в його електронному військово-обліковому документі містився запис наступного змісту – «Порушення правил військового обліку; причина звернення до Нацполіції: не прибули за повісткою до ТЦК та СП; Дата звернення: 26 грудня 2024 року».
Позивач зазначає, що він, керуючись порядком, що встановлений статтею 279-9 КУпАП, подав через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста заяву, в якій зазначив, що не оспорює допущене порушення та згоден з притягненням його до адміністративної за його відсутності.
Далі, згідно доводів позивача, 02 грудня 2025 року до його електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста надійшов електронний файл постанови із накладеним електронним підписом.
Зі змісту зазначеної вище постанови слідує, що позивача, як військовозобов`язаного, притягнено до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 гривень.
Підставою для винесення оскаржуваної постанови є встановлені порушення вимог статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та неявка ОСОБА_1 за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, визначені в повістці. 
Позивач вважає, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, так як адміністративне стягнення накладено поза межами строків, встановлених в статті 38 КУпАП, а 3-х місячний строк накладення адміністративного стягнення починає відлік з 26 грудня 2024 року, дати звернення до Нацполіції з приводу виявленого порушення, та закінчився 26 березня 2025 року, тоді як оскаржувана постанова прийнята 02 грудня 2025 року.
Додатково позивач просить закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 08 грудня 2025 року справа передана на розгляд судді Самусі В.О. (а. с. 20).
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та витребувано від ІНФОРМАЦІЯ_3 матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , та, за наявності, докази направлення та його адресу повісток та їх вручення. Також, запропоновано відповідачу надати відзив на позов.
На виконання зазначеної вище ухвали, відповідачем було подано відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 17 грудня 2025 року та копії витребуваних матеріалів.
За змісту відзиву слідує, що представники відповідача заперечують проти задоволення позовних вимог, стверджуючи про законність притягнення позивача до адміністративної відповідальності та про дотримання строків накладення стягнення, передбачених статтею 38 КУпАП.
Також окремо акцентовано увагу на наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення.
В судове засідання, призначене на 08 січня 2025 року, сторони адміністративного спору, будучи повідомленими належним чином, не з`явились. Від позивача надійшла заява про проведення судового розгляду без його участі, а представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив проводити судове засідання без його участі.
З урахуванням наведеного, керуючись приписами статті 205 КАС України, головуючим суддею вирішеного проводити судове засідання без участі сторін спору.
Після дослідження заяв по суті спору та інших матеріалів справи, головуючим суддею було закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами. Головуючий суддя перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 227 КАС України, ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 13 січня 2026 року до 09 години 55 хвилин.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.
Так, судом було встановлено, що 02 грудня 2025 року відносно позивача, як військовозобов`язаного, було винесено Постанову № R 234604 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП (а. с. 12-13).
Постанова винесена за наявності поданої особою заяви, в якій вона зазначає, що не оспорює допущене правопорушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності.
Факт подання відповідної заяви визнається позивачем.
Зі змісту цієї постанови слідує, що за результатами вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів було встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначене в повістці, чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Судом також встановлено, що на адресу позивача було направлено повістку № 1533355, підписану ЄЦП 03 грудня 2024 року (а. с. 40-41).
В повістці зазначено про необхідність явки за викликом 16 грудня 2024 року о 14 годині 00 хвилин.
Конверт, вкладенням до якого була повістка, повернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.
Позивач не заперечує зазначених вище обставин та, надіславши заяву в порядку частини 1 статі 279-9 КУпАП, не оспорював допущене порушення та надав згоду на притягнення до адміністративної відповідальності за його відсутності.
В цьому випадку спір стосується виключно дотримання строків притягнення до адміністративної відповідності та вирішення питання початку відліку відповідного строку.
Позивач наполягає на тому, що адміністративне стягнення повинно було бути накладеним не пізніше 3-х місяців з дня виявлення адміністративного правопорушення. І відповідний строк починає свій відлік з 26 грудня 2024 року, дати звернення службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 до поліції.
Позивач зазначає, що цей строк закінчився 26 березня 2025 року, а отже, притягнення позивача до адміністративної відповідальності поза межами цього строку є незаконним.
Відповідач у відзиві зазначає, що строки накладення адміністративного стягнення дотримані, так як стягнення накладено в межах одного року з дати вчинення адміністративного правопорушення.
Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми.
Так, згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Частиною першою ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та остаточне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з наданням ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушеного з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначає Конституцію цією законами України; 2) з використанням повторення з наданням, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх основних, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Стаття 6 КАС України передбачає, що суд при вирішенні справ керується принципом верховенства прав, відповідно до якої окремої людини, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та актуальністю змісту і спрямованості діяльності держави.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначені загальні засади проходження в Україні військової служби, регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до абзацу 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначено в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Частиною 2 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до частин 5 та 6 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.
Згідно із ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що громадяни зобов`язані:
з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;
надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом;
проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно приписів частини 1 статті 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Згідно приписів частини 1 статті 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
Згідно приписів частини 1 статті 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частинах дев`ятій і десятій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Згідно приписів части 9 цієї статті, адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Згідно приписів пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин - закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. 
Далі, згідно присів частини 1 статті 279-9 КУпАП, у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, але не пізніше дня розгляду справи про таке адміністративне правопорушення, особа може звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, уповноваженого Головою Служби зовнішньої розвідки України підрозділу Служби зовнішньої розвідки України, в якому вона перебуває на обліку, із заявою, в якій особа зазначає, що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності. Зазначена заява подається особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, особисто в письмовій формі або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки, начальник Служби мобілізації та територіальної оборони, регіонального органу Служби безпеки України, посадова особа уповноваженого Головою Служби зовнішньої розвідки України підрозділу Служби зовнішньої розвідки України протягом трьох днів після отримання такої заяви зобов`язані перевірити викладені у ній фактичні дані про визнання особою правопорушення та надання нею згоди на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності і з дотриманням вимог статей 247, 280, 283 цього Кодексу винести постанову по справі, у тому числі без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
З урахуванням встановлених обставин справи та правових норм, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.
Так, перед усім, суд погоджується, що неявка військовозобов`язаного до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, якщо зазначена поведінка є винною, свідчить про порушення приписів статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізації» та може утворювати склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 210-1 КУпАП. 
Суд враховує, що приписами частини 9 статті 38 КУпАП України встановлений строк накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, - протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Отже, є загальний присічний річний строк від дати вчинення правопорушення, протягом якого повинно бути накладеним стягнення, і є інший, теж присічний трьохмісячний строк накладення стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, якщо дата вчинення і дата виявлення такого правопорушення не співпадають.
Враховуючи встановлені обставини справи, датою вчинення адміністративного правопорушення є 16 грудня 2024 року, тобто визначена дата явки позивача, як військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_3 , так як позивач у визначену дату не з`явився.
Оскільки адміністративне стягнення накладено 02 грудня 2025 року, річний строк накладення адміністративного стягнення в цьому випадку є дотриманим.
При цьому, суд вважає, що юридично значимим в цьому випадку є необхідність встановлення дати виявлення адміністративного правопорушення.
Позивач, як зазначалося вище, стверджує, що датою виявлення адміністративного правопорушення є дата звернення до органів Нацполіції.
Разом із тим, суд не може погодитись з відповідними доводами позивача.
Зокрема, в контексті приписів статті 38 КУпАП, під виявленням адміністративного правопорушення необхідно розуміти встановлення в діянні особи ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення.
У відповідності до приписів статті 9, 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення, це завжди винне діяння (дія або бездіяльність). 
А отже, встановлення лише ознак об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, зокрема, часу, місця та способу вчинення певного діяння, без становлення вини особи у його вчиненні та форми вини, чи, при наймі без здобуття доказів, які з високим ступенем вірогідності можуть підтверджувати винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, не свідчить про виявлення адміністративного правопорушення для цілей застосування строків, визначених статтею 38 КУпАП.
Тому, встановлення лише факту неявки особи у час та місце, визначені в повістці, без встановлення причин такої неявки та без встановлення вини особи у вчиненні відповідного діяння (бездіяльності), само по собі не свідчить про виявлення адміністративного правопорушення, як протиправної, винної (умисної або необережної) дії чи бездіяльності, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
При цьому, суд зазначає, що позивач не надав доказів повідомлення службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 про причини неявки у час та дату, визначені в повістці.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідачем самостійно були встановлені причини неприбуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 у час і дату, визначені в повістці до дати звернення позивача з відповідною заявою.
А отже, до 02 грудня 2025 року, дати подання позивачем заяви за правилами частини 1 статті 279-9 КУпАП, причини неявки позивача не були відомі та, відповідно, були відсутні підстави у службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 для висновків про наявність вини позивача у вчинені адміністративного правопорушення.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що в цьому випадку для цілей застосування частини 9 статті 38 КУпАП датою виявлення адміністративного правопорушення є дата подання заяви позивачем, в якій він визнав обставини вчиненого адміністративного правопорушення.
Позивач в своїй позовній заяві не зазначає про час і дату подання вказаної вище заяви, при цьому, згідно викладених у відзиві на позов доводів відповідача, зазначена заява подана 02 грудня 2025 року. Позивач, ознайомившись із відзивом на позовну заяву, зазначених обставин щодо дати подання заяви не заперечував.
Отже, з урахуванням того, що вчинене адміністративне правопорушення було виявленим 02 грудня 2025 року, відповідачем дотримані строки накладення адміністративного стягнення.
Враховуючи визнання позивачем обставин вчинення адміністративного правопорушення та беручи до уваги встановлені судом обставини неявки позивача, як військовозобов`язаного, до ІНФОРМАЦІЯ_3 у час і дату, визначені в повістці, суд погоджується з правомірністю притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та подальшого накладення адміністративного стягнення в межах санкції цієї правової норми.
Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Далі, керуючись приписами статті 140, 143 КАС України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд відносить на рахунок позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору.
З урахуванням наведеного, керуючись приписами статті 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, статті 9-11, 38, 210-1, 247, 255, 265, 258, 280, 288, 289 КУпАП, статті 4, 12, 46, 72, 77, 121, 229, 241-256, 257, 286 КАС України, суд,-

Ухвалив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок ОСОБА_1 . 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Суддя Самуха В.О.