Справа № 560/5381/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

08 січня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Фелонюк Д.Л. розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення прийняте Управлінням пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області за № 220750003346 від 14.11.2024 року про відмову в призначенні пенсії відповідно до п. 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, та провести розрахунок стажу позивача відповідно до п. 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має право на пенсію на пільгових умовах відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV). Проте, йому відмовлено в її призначенні з підстав протиправного не зарахування трудового стажу.
До суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що права на призначення пенсії відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV позивач не має у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.04.2025 відкрито провадження у справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 03.08.2023, позивач є учасником бойових дій.
У довідці №783 від 27.03.2023 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, виданій Військовою частиною НОМЕР_2 , зазначено, що позивач дійсно в період з 08.08.2022 по 17.12.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в населених пунктах Хрестище, Іванівка, Бахмут Донецької області, Малинівка, Степанки Харківської області.
Згідно з архівною довідкою від 14.10.2024 № 01-19/846-Н, виданою комунальною організацією «Міський трудовий архів» Ізяславської міської ради, позивач в період з 1981 року по 1983 рік працював в колгоспі ім. 13-річчя жовтня с. Білогородка Ізяславського району Хмельницької області.
Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 30.10.2024 №16178/6/22-01-24-10 позивач перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Хмельницькій області, Ізяславська ДПІ з 12.06.2001 по 07.05.2007, у тому числі: в період з 12.06.2001 по 30.09.2001 - загальна система оподаткування, з 01.10.2001 по 31.12.2003 - спрощена система оподаткування, з 01.01.2004 по 07.05.2007 - загальна система оподаткування.
Згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 10.12.2024 №2200-0503-8/112919 позивач за період з 01.03.2002 по 31.12.2003, у тому числі за періодами з 01.03.2002 по 30.06.2002, з 01.10.2003 по 31.12.2003 перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував кошти до Пенсійного фонду України (42% від суми єдиного податку, що надходили до Пенсійного фонду України від органів Держказначейства). Зазначено, що довідка видана на підставі листа ГУ ДПС у Хмельницькій області №16178/6/22-01-24-10 від 30.10.2024 та особових рахунків платника страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 13.12.2024 №2200-0503-8/114542 позивача повідомлено, що з січня 2004 року страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, відповідно до статті 24 Закону №1058-IV.
Позивач, 03.09.1969 р.н., звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою від 08.11.2024 про призначення йому пенсії згідно з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 14.11.2024 №220750003346 відмовлено в задоволенні заяви позивача. Зазначено, що права на призначення пенсії відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV позивач не має у зв`язку з не достатньою кількістю страхового стажу. Страховий стаж становить 20 років 10 місяців 19 днів при необхідному не менше 25 років. До страхового стажу не враховано періоди:
- роботи в колгоспі за 1981 - 1983 роки згідно довідки від 14.10.2024 № 01-19/846-Н, оскільки на момент роботи заявнику не виповнилося 14 років;
- роботи з 04.12.1989 по 07.04.1990 згідно записів трудової книжки ( НОМЕР_3 ), оскільки записи внесено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях від 20.06.1974 № 162, а саме: записи на титульній сторінці трудової книжки не засвідчено печаткою підприємства;
- здійснення підприємницької діяльності з 12.06.2001 по 07.05.2007 згідно довідки від 30.10.2024 № 16178/6/22-01-24-10, оскільки в довідці за період з 12.06.2001 по 31.12.2003 та в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру відсутні відомості про нарахування та сплату страхових внесків.
Позивач, вважаючи порушеними його права, звернувся з позовом до суду.

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА СУДУ
Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Закон №1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян регламентоване статтею 115 Закону №1058-IV.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, військовослужбовці, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, після досягнення чоловіками 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків.
Як встановив суд, позивач, на час звернення з заявою про призначення пенсії за віком (08.11.2024), згідно з паспортними даними досяг віку 55 років, що не заперечується сторонами.
Також не є спірним наявність у позивача статусу особи, визначеної пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV.
Спірною є наявність в позивача не менше 25 років страхового стажу.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону №1058-IV).
В оскарженому рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 20 років 10 місяців 19 днів.
Підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періоду з 04.12.1989 по 07.04.1990 слугували висновки відповідача, що записи на титульній сторінці трудової книжки серії НОМЕР_3 не засвідчено печаткою підприємства.
Щодо цих висновків суд зазначає та враховує таке.
Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку №637).
Зі змісту наведених норм слідує, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону №1788-ХІІ, мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі - Інструкція №162), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.
Абзацом 1 пункту 2.10 Інструкції №162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Згідно з пунктом 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Згідно з пунктом 18 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних союзів від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки працівників та службовців", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачу трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які містяться в трудовій книжці працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Суд зауважує, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Крім того, в постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Суд також бере до уваги те, що обставини, які слід встановити у цій справі, значно віддалені у часі, а також враховує відсутність вини позивача.
При цьому відповідач не надав суду жодних доказів, що відомості, які містяться в трудовій книжці серії НОМЕР_3 , заповненій 28.12.1989, містять неправдиві або недостовірні дані. В судовому порядку трудова книжка позивача недійсною також не визнавалася.
Враховуючи наведене, до страхового стажу позивача слід зарахувати період з 04.12.1989 по 07.04.1990 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_3 .
В оскарженому рішенні зазначено, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи в колгоспі за 1981 - 1983 роки згідно довідки від 14.10.2024 № 01-19/846-Н, оскільки на момент роботи заявнику не виповнилося 14 років.
Щодо цих висновків суд зазначає та враховує таке.
Відповідно до частин 1, 2 статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Пунктом 3 Примірного Статуту колгоспу, прийнятого Третім Всесоюзним з`їздом колгоспників, затвердженим Постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 №910 визначено, що членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею приймати участь в колективному господарстві колгоспу. Прийом в члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління колгоспу в присутності особи, що подала заяву. На кожного члена колгоспу ведеться "трудова книжка колгоспника" єдиного зразка.
В той же час, статтею 188 Кодексу законів про працю Української РСР від 10.12.1971 №322-VIII (у редакції станом на день набрання ним чинності з 01.06.1972 року) було передбачено, що не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. У виняткових випадках, за погодженням з фабричним, заводським, місцевим комітетом професійної спілки, можуть прийматись на роботу особи, які досягли п`ятнадцяти років.
Разом із тим за змістом статті 187 Кодексу законів про працю Української РСР неповнолітні, тобто особи, що не досягли вісімнадцяти років, у трудових правовідносинах прирівнюються у правах до повнолітніх, а в галузі охорони праці, робочого часу, відпусток та деяких інших умов праці користуються пільгами, встановленими законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Працюючими в колгоспі вважалися неповнолітні діти, котрі особисто перебували в трудових відносинах з колгоспом, а не епізодично допомагали батькам. Такі особи мали бути зараховані до членів колгоспу з виконанням постійних обов`язків або отримували наряди на виконання певної роботи, їм особисто нараховувалися трудодні (вихододні). Період роботи в колгоспі малолітнім та неповнолітнім дітям, членство в колгоспі яких не підтверджено, зараховується до стажу роботи тільки за умови підтвердження цього факту архівними документами.
Отже, імперативна заборона прийняття на роботу в колгосп малолітніх чи неповнолітніх осіб була відсутня.
Суд встановив, що наданий позивачем вкладиш до трудової книжки колгоспника НОМЕР_4 не містять записів про період роботи в колгоспі за 1981 - 1983 роки.
Натомість, на підтвердження вказаного періоду роботи позивачем, разом з заявою від 08.11.2024, подано архівну довідку від 14.10.2024 №01-19/846-Н, що узгоджується з вимогами Порядку №637.
Викладене свідчить про безпідставність доводів відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача роботи в колгоспі за 1981 - 1983 роки.
Таким чином, відповідача слід зобов`язати зарахувати до страхового стажу позивача періоди з 15.06.1981 по 30.06.1981 (1 день), з 15.08.1982 по 31.08.1982 (6 днів), з 15.07.1983 по 15.09.1983 (1 місяць 24 дні), визначені з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів.
Щодо зазначення відповідачем в оскарженому рішенні про не зарахування до страхового стажу позивача періоду здійснення підприємницької діяльності з 12.06.2001 по 07.05.2007 згідно довідки від 30.10.2024 №16178/6/22-01-24-10, оскільки в довідці за період з 12.06.2001 по 31.12.2003 та в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру відсутні відомості про нарахування та сплату страхових внесків, то суд зазначає та враховує таке.
Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 3-1 розділ XV Закону №1058-IV (розділ XV доповнено пунктом 3-1 згідно з Законом №2148-VIII від 03.10.2017) до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди:
1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №793 доповнено пункт 4 Порядку №637, новим абзацом: “Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.”.
Тобто законодавчо були змінені умови щодо зарахування до страхового стажу періодів ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування.
Таким чином, законодавчо визначеною умовою для зарахування до страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003 на спрощеній системі оподаткування є сам лише факт реєстрації особи як суб`єкта підприємницької діяльності.
Суд встановив, що період перебування позивача на спрощеній системі оподаткування з 01.10.2001 по 31.12.2003 підтверджується довідкою Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 30.10.2024 №16178/6/22-01-24-10. Крім того, в довідці Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 10.12.2024 №2200-0503-8/112919 зазначено, що позивач за період з 01.03.2002 по 31.12.2003, у тому числі за періодами з 01.03.2002 по 30.06.2002, з 01.10.2003 по 31.12.2003 перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував кошти до Пенсійного фонду України (42% від суми єдиного податку, що надходили до Пенсійного фонду України від органів Держказначейства).
Наведене свідчить про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду з 01.10.2001 по 31.12.2003 в повному обсязі незалежно від розміру сплати страхових внесків.
Разом з тим, з 01 травня 1993 для осіб, які обрали загальний спосіб оподаткування, період провадження підприємницької діяльності до 01 липня 2000 року зараховується до страхового стажу за умови надання особою документів про сплату страхових внесків, а з 01 липня 2000 року періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням загальної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК).
Суд зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів того, що позивач сплачував страхові внески в періоди з 12.06.2001 по 30.09.2001 та з 01.01.2004 по 07.05.2017, перебуваючи на загальній системі оподаткування. Як наслідок, відсутні підстави для зарахування зазначених періодів до страхового стажу позивача.
Враховуючи викладене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди з 15.06.1981 по 30.06.1981 (1 день), з 15.08.1982 по 31.08.1982 (6 днів), з 15.07.1983 по 15.09.1983 (1 місяць 24 дні), з 04.12.1989 по 07.04.1990, з 01.10.2001 по 31.12.2003 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Тож, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії.
Таким чином, оскільки пенсійним органом, який остаточно (перед оскарженням до суду) вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, є Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, то саме його слід зобов`язати вчинити визначені дії.
Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Наведене свідчить про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, а також звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 14.11.2024 №220750003346 в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів з 15.06.1981 по 30.06.1981 (1 день), з 15.08.1982 по 31.08.1982 (6 днів), з 15.07.1983 по 15.09.1983 (1 місяць 24 дні), з 04.12.1989 по 07.04.1990, з 01.10.2001 по 31.12.2003.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди з 15.06.1981 по 30.06.1981 (1 день), з 15.08.1982 по 31.08.1982 (6 днів), з 15.07.1983 по 15.09.1983 (1 місяць 24 дні), з 04.12.1989 по 07.04.1990, з 01.10.2001 по 31.12.2003 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) 	
Відповідач:	Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (вул. Соборна, 7А, м. Кропивницький, Кіровоградська обл., 25009 , код ЄДРПОУ - 20632802) 	
 		
Головуючий суддя 		Д.Л. Фелонюк