ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року	справа № 380/14859/25  м. Львів 	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними та скасування рішень про визнання протиправними та скасування рішень, 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі - позивач) пред`явив позов до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач), у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Рішення від 01.07.2025, прийняте начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 , яким відмовлено ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України як громадянину України, який досяг 16 річного віку;
- визнати протиправним та скасувати Рішення від 01.07.2025, прийняте начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_3 , яким відмовлено ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України як громадянину України, який досяг 16 річного віку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 13.03.2025 уклав шлюб з ОСОБА_4 , яка є особою з інвалідністю І групи. Стверджує, що мав намір перетнути державний кордон України як особа, яка здійснює супровід своєї дружини з метою її лікування за кордоном. Звертає увагу, що йому надано відстрочку від призову на військову службу на підставі п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Наголошує, що на пунктах прикордонного контролю надав усі необхідні документи, які підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану. Проте 01.07.2025 начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України з причини відсутності документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон. Зважаючи на наведені обставини, позивач звернувся до іншого пункту пропуску «Нижанковичі», однак рішенням начальника 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_3 відмовлено позивачу у перетинанні державного кордону України з аналогічних підстав. Не погоджується з цими актами індивідуальної дії та вважаючи їх протиправними, оскільки ним були надані усі документи, що підтверджують право на виїзд за кордон в умовах воєнного стану, звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою від 28.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач 13.08.2025 подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивач обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що ч. 1 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Також вказує, що Урядом визначено закритий перелік військово-облікових документів для призовників та військовозобов`язаних. Цей перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню іншими виконавчим органами не підлягає. У зв`язку з цим, зазначає, що законодавчі акти України вказують на відповідні військово-облікові документи з належними відмітками, які мають значення для прийняття відповідного рішення уповноваженою посадовою особою, яка здійснює прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України під час дії воєнного стану та проведення загальної мобілізації. У контексті цього звертає увагу суду на те, що право на відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації є різними за своєю правовою природою та законодавчими нормами, якими такі регулюються, органами, що їх визначають. Таким чином, на думку відповідача, як норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», так і норми Закону України «Про прикордонний контроль», Правил ґрунтуються на тому, що наявність прав та обов`язків в особи має бути підтверджена певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення. Крім того наголошує, що не заперечує можливість позивача щодо реалізації права перетину державного кордону у разі наявності документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, а також проходження інших заходів прикордонного контролю, передбачених законодавством, однак в ході пошуку інформації у відповідних базах даних щодо дотримання приписів абзацу 13 п. 2-1 Правил, було встановлено, що особою, що здійснювала супровід особи з інвалідністю (дружини) позивача, не було дотримано приписів абз. 13 п. 2-1 Правил, а саме недотримано обов`язку щодо повернення такого в Україну не пізніше повернення на територію України особи, яку такий супроводжував. Звертає увагу, що уповноваженою особою в оскаржуваному рішенні зазначені конкретні нормативні акти, на підставі яких позивач не мав підстав для здійснення виїзду за кордон, а форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону не передбачає опису підстав у самому рішенні. Акцентує на тому, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії на виконання владних управлінських функцій та вичерпало свою дію фактом виконання. Зважаючи на наведене просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
18.08.2025 представник позивача подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідачем не конкретизовано, які саме документи, на його думку, не подано під час перетину державного кордону, що слугувало підставою для відмови у його перетині. На переконання представника позивача, така невизначеність у формулюванні причин відмови свідчить про формальний характер позиції відповідача, відсутність належного дослідження обставин та фактичну неможливість перевірки законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення. Стверджує, що ОСОБА_1 з моменту введення воєнного стану в Україні жодного разу не здійснював перетин державного кордону, що повністю виключає можливість недотримання ним обов`язку, передбаченого абзацом 13 п. 2-1 Правил. З огляду на викладене просить задовольнити позов.
Ухвалою суду від 27.10.2025 витребувано у військової частини НОМЕР_1 письмові пояснення начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенанта ОСОБА_5 та начальника 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) лейтенанта ОСОБА_6 щодо підстав прийняття рішень від 01.07.2025 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 . 
На виконання вимог цієї ухвали відповідачем жодної інформації не надано.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується ID-карткою за № НОМЕР_2 .
13.03.2025 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстрований Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за №3206 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 .
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0614650 ОСОБА_4 встановлено І групу інвалідності підгрупа «Б», причина інвалідності – загальне захворювання, дата чергового переогляду – довічно. У довідці зазначено, що особа потребує стороннього догляду.
ОСОБА_4 отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 27.01.2026 серії НОМЕР_4 .
Згідно з військово-обліковим документом від 24.04.2025 №300320219309742900014 позивач є військовозобов`язаним та придатним на підставі довідки ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 (Збараж) від 14.04.2025 №2025-0414-1447-1447-3964-0 гр. ІІ ст. 55б.
У цьому документі зазначено, що позивачу надано відстрочку на підставі п.11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 08.05.2025.
Зі змісту довідки ІНФОРМАЦІЯ_6 від 21.05.2025 №3654 ОСОБА_1 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період на підставі п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з підстав «дружина з числа осіб з інвалідністю І група довічно» на строк до 07.08.2025.
01.07.2025 позивач прибув до Міжнародного пункту пропуску «Смільниця» з метою перетину державного кордону України.
Начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення від 01.07.2025 про відмову ОСОБА_7 в перетинанні державного кордону України з причини відсутності документів для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями).
01.07.2025 позивач прибув до Міжнародного пункту пропуску «Нижанковичі» з метою перетину державного кордону України.
Начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_3 прийнято рішення від 01.07.2025 про відмову ОСОБА_7 в перетинанні державного кордону України з причини відсутності документів для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями).
Не погоджуючись з поведінкою уповноважених службових осіб підрозділу охорони державного кордону щодо відмови у перетинанні державного кордону України, позивач пред`явив цей позов до суду. 
Змістом спірних правовідносин, які склалися між сторонами спору, є прийняття відповідачем рішень про відмову у перетинанні державного кордону.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Тобто, конституційне право особи вільно залишати територію України може бути обмежене законом, при цьому відповідний державний орган повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України регламентує Закон України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).
За дефініцією, закріпленою у ч. 1 ст. 2 Закону №1710-VI, прикордонний контроль - це державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон (ч. 2 ст. 2 Закону №1710-VI).
Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 та п. 1 ч. 4 ст. 2 Закону №1710-VI унормовано, що прикордонний контроль здійснюється щодо осіб, які перетинають державний кордон, та включає, зокрема, перевірку документів.
За змістом приписів ч. 1 ст. 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
Відповідно до ч. 1-2 ст.7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону. У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.
Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (ч. 2 ст. 14 Закону №1710-VI).
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» регулює Закон України від 21.01.1994 №3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон №3857-XII).
Відповідно до ст. 1 Закону №3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Частиною 1 ст. 6 Закону № 3857-XII унормовані підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.
Суд зазначає, що вищевказані підстави для тимчасового обмеження громадян у виїзді за межі території України є чинними за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію Указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України.
Одним із таких правових режимів є правовий режим воєнного стану, який введений в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначені Законом України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII).
Статтями 1 і 2 Закону № 389-VIII передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
У силу приписів ч. 2 та 6 ст. 5 Закону №389-VIII у разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і негайно звертається до Верховної Ради України щодо його затвердження та подає одночасно відповідний проект закону. Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України, офіційно оприлюднюється разом із законом щодо затвердження такого указу Президента України та набирає чинності одночасно з набранням чинності таким законом.
За правилами п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», внесені часткові зміни до статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та продовжений строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №50/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 08.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024, №704/2024 від 28.10.2024, №26/2025 від 14.01.2025, №235/2025 від 15.04.2025, №478/2025 від 14.07.2025, від 20.10.2025 №793/2025 з 05.11.2025 строком на 90 діб.
Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що право особи на вільний перетин державного кордону України згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм може бути обмежено в умовах воєнного стану, а тому в силу дії на час спірних правовідносин в Україні воєнного стану та оголошення загальної мобілізації конституційне право громадян України на вільне залишення території України є обмежене законодавством.
Верховний Суд у постанові від 17.08.2023 в справі № 380/7792/22 вказував на те, що той факт, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження до вказаної категорії осіб не можуть застосовуватися на підставі Закону № 389-VIII та Закону № 3543-XII, які є спеціальними для цього періоду.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 3857-ХІІ правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі - правила №57 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначений порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Підстави для перетину кордону в умовах воєнного стану визначені п. 2-1-2-20 правил №57.
За змістом позовних вимог позивач зазначає, що мав право на виїзд за кордон у зв`язку із супроводженням своєї дружини, яка є особою з інвалідністю І групи, на лікування.
Верховний Суд у справі №380/572/23 (спір стосувався законності обмеження права громадянина України, який досяг 16-річного віку, на перетин державного кордону в умовах воєнного стану) дійшов висновку, що в умовах воєнного стану, з урахуванням передбачених законом обмежень, для перетину державного кордону громадяни України повинні мати не лише дійсні паспортні документи, але й, у передбачених випадках, додаткові підтверджуючі документи, що підтверджують підстави виїзду.
Згідно з абз. 3 п. 2-1 правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
Системний аналіз наведених вище правових норм дозволяє виснувати, що обов`язковою умовою для перетину державного кордону є супроводження дружини (чоловіка), із числа осіб з інвалідністю за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
За змістом спірних правовідносин 01.07.2025 позивач прибув до пункту пропуску «Смільниця» з метою перетину державного кордону. Проте начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення від 01.07.2025 про відмову ОСОБА_7 в перетинанні державного кордону України з причини відсутності документів для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями).
01.07.2025 позивач прибув до пункту пропуску «Нижанковичі» з метою перетину державного кордону України. Начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_3 прийнято рішення від 01.07.2025 про відмову ОСОБА_7 в перетинанні державного кордону України з причини відсутності документів для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями).
Для проведення паспортного контролю позивач надав такі документи:
- свідоцтво про шлюб від 13.03.2025 серії НОМЕР_5 ;
- пенсійне посвідчення ОСОБА_4 від 27.01.2016 № 2350105202, у якому зазначено, що вона є особою з інвалідністю І групи;
- довідку до акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) від 20.01.2016 серії АВ №614650, згідно з якою ОСОБА_4 є особою з інвалідністю І групи за загальним захворюванням довічно та потребує стороннього догляду;
- військово-обліковий документ № 300320219309742900014,
- довідку про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на строк до 07.08.2025.
Ця обставина відповідачем не заперечується.
Згідно проаналізованих документів, дружина позивача є особою з інвалідністю І групи за загальним захворюванням.
З огляду на встановлені обставини справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд висновує, що позивач під час паспортного контролю надав необхідні документи, що підтверджували його право на перетин державного кордону під час дії воєнного стану згідно з абз. 3 п. 2-1 правил № 57.
Доказів, які б спростовували факт родинних зв`язків, наявності у ОСОБА_4 інвалідності І групи, відповідач суду не надав.
Стосовно наданих позивачем документів, які підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, суд звертає увагу на те, що це право та право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану під час мобілізації є різними за своєю правовою природою, різняться як законодавчими нормами, якими такі регулюються, так і органами, що визначають їх наявність.
Аналогічні правові висновки сформовано Верховним Судом постанові від 29.11.2023 у справі № 260/2807/22 та у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду 10.05.2024 у справі № 380/13856/23.
Суд наголошує, що Держприкордонслужба та її посадові особи здійснюють свою діяльність як суб`єкти владних повноважень, а отже їх діяльність має характеризуватись певною послідовністю та передбачуваністю, що зокрема випливає з принципу належного урядування.
Тобто, при виконанні своїх функціональних обов`язків посадовим особам Держприкордонслужби належить уникати прийняття формалізованих рішень, що і було допущено у спірних правовідносинах.
Суд зазначає, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України, є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Критерій обґрунтованості вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість врахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Також є недопустимим надавати значення обставинам, які не стосуються справи.
У контексті розглядуваної справи суд критично оцінює покликання відповідача на абз. 13 п. 2-1 правил № 57, за змістом якого громадяни України чоловічої статі віком від 23 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували. Оскільки порушення зазначених приписів позивачем суду не надано.
Щодо доводів позивача про те, що відповідачем в оскаржуваних рішеннях не було вказано конкретних підстав відмови у перетині державного кордону, то суд зазначає таке.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 №457 затверджено форму рішення про відмову в перетинанні державного кордону України. 
Спірні рішення відповідача про відмову в перетинанні державного кордону України позивачу відповідають формі, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 № 457. 
У рішеннях вказано персональні дані позивача, його паспортний документ. Також зазначено підстави його прийняття, а саме: з причини відсутності документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями).
Отже, відповідач в оскаржуваних рішеннях зазначив конкретні нормативні та фактичні підстави для обмеження позивача у виїзді за кордон, а тому доводи позивача у цій частині суд відхиляє.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи встановлені обставини справи суд виснує, що оскаржувані рішення про відмову в перетинанні державного кордону України прийняте відповідачем всупереч вимог законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, не відповідає встановленим КАС України критеріям правомірності індивідуально-правового акту, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.
Враховуючи наведене, суд вважає, що оскаржувані рішення про відмову в перетинанні державного кордону України прийняті відповідачем всупереч вимог законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.
Водночас суд звертає увагу позивача, що оскаржувані рішення є актами індивідуальної дії, мають разовий характер і вичерпали свою дію фактом їх виконання, і не можуть бути відновлені жодними юридичними наслідками. Спірні рішення, окрім зазначених у них обставин, не мають безпосереднього впливу, наслідкового зв`язку на подальші та інші суб`єктивні права та обов`язки позивача.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2023 у справі №160/14641/22, від 27.09.2023 у справі №380/16876/22, від 26.10.2023 у справі №260/3428/22.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується таким.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Приписами ч. 1 ст. 139 КАС України регламентовано, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1937,92 грн.
Отже, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1937,92 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд 
у х в а л и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 від 01.07.2025 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 .
3. Визнати протиправним та скасувати рішення начальника 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) лейтенантом ОСОБА_3 від 01.07.2025 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 .
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) гривень 92 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).
Відповідач - військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя	Андрусів Уляна Богданівна