КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2985/2026
Справа № 369/12549/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 січня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Пінкевич Н.С. в м. Київ 06 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В липні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, а саме 10000 грн. щомісяця, починаючи з 25 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Позов мотивувала тим, що 03 червня 2011 року уклала шлюб з ОСОБА_1 , в якому народжено дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 16 липня 2024 року вона подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Матеріальну допомогу відповідач спільній дитині не надає, син проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.
Вказувала, що малолітній ОСОБА_4 має розлад зі спектру аутизму у формі недорозвинення мовлення ІІ рівня, порушення активності та уваги, інтелектуальної недостатності до рівня легкої розумової відсталості, судинний головний біль. Дитині рекомендовано спостереження у дитячого невролога, дитячого психіатра, він потребує інклюзивного навчання, рекомендовано щорічне оздоровлення.
Угоди про добровільну сплату достатніх аліментів між сторонами не укладено. 
ОСОБА_4 потребує постійного нагляду, тому не в змозі самостійно відвідувати навчальний заклад, в зв`язку з чим мати не має можливості повноцінно працювати та матеріально забезпечувати дитину. Відповідач, як батько, зобов`язаний приймати участь у матеріальному забезпеченні спільної дитини, він працює, має стабільний заробіток, стан здоров`я його задовільний, він є чоловіком працездатного віку, тому він має можливість сплачувати аліменти на утримання сина. Інших дітей на утриманні не має. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 7500 грн. щомісячно, починаючи з 25 липня 2024 року, допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць, стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 1211,20 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши з нього на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 4000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 25 липня 2024 року, покласти на позивача судові витрати.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на неналежну оцінку доказів судом першої інстанції, а саме відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 3 - 4 квартали 2024 року, щодо якої судом зазначено про те, що відсутність офіційно підтвердженого доходу не може ототожнюватись з неспроможністю відповідача сплачувати кошти на утримання свого сина.
Пояснював, що ще в заяві про перегляд заочного рішення він вказував, що додає відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу. Відповідно за період з 3 кварталу 2023 року (за рік до подачі позову) та по 4 квартал 2024 року (на момент ухвалення заочного рішення) у відповідача відсутні доходи. Таким чином, відповідач надав відомості за рік, а не за півроку, як зазначив суд, що передував подачі позову, щоб продемонструвати суду відсутність офіційних доходів, які могли вплинути на розмір аліментів. 
Крім того, судом не було надано належної оцінки тим фактам, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою, у нього відсутнє своє житло і відповідно він має нести витрати на його оренду. В той же час, разом з позивачем та дитиною в орендованій ними квартирі також проживають батько позивача та її брат. Таким чином, витрати по оренді квартири розподіляються на трьох повнолітніх осіб, які мають місце роботи, але позивач зазначає повну вартість оренди квартири, яку нібито сплачує дитина.
Також судом при оцінці доказів не було враховано того факту, що доводи позивача щодо суми розміру щомісячних витрат на дитину не підтверджуються належними доказами, а ті, які були долучені з порушенням ЦПК України, не підтверджують періодичність та регулярність таких витрат у певному розмірі.
Звертав увагу, що 30 жовтня 2024 року позивачем було долучено ряд доказів, проте в клопотанні про долучення доказів не було зазначено, з якою конкретною метою відповідні документи подаються, які саме обставини по справі вони підтверджують або спростовують, не зазначено поважних причин пропуску строку для їх подачі, оскільки вони мали подаватися разом з позовною заявою, та відповідно відсутнє клопотання про поновлення пропущеного строку для подачі доказів. Відповідно дані документи не мали враховуватися судом під час ухвалення заочного рішення та потім і оскаржуваного рішення по даній справі.
В подальшому позивачем було подано клопотання від 01 серпня 2025 року про долучення доказів та знову допущено ряд недоліків - подано докази з пропущеним строком, відсутнє клопотання про його поновлення, без фактичного направлення їх позивачу, що є грубим порушенням ЦПК України, однак дані докази були судом враховані.
Звертав увагу, що клопотання від 01 серпня 2025 року було направлено йому без додатків, а їх мало бути 43 аркуша, в той час як з опису листа вбачається, що вкладення до нього було на двох аркушах. Відповідач отримав тільки саме клопотання без підпису позивача.
Вказував, що судом враховано той факт, що відповідач не має стабільного доходу, а його середньомісячний дохід варіюється від 15 000 до 20 000 грн. В той же час, судом було визначено місячний розмір аліментів в сумі 7500 грн., що в деякі місяці є 50 % від доходу відповідача в місяць та фактично перевищує розмір мінімальної заробітної плати в місяць після сплати податків (6 160 грн.).
Відзначав, що ст. 183 СК України передбачено визначення розміру аліментів у випадку стягнення їх у частці від доходу. Відповідно до її змісту, на утримання однієї дитини частка визначається в розмірі від суми заробітку (доходу), а від суми заробітку (доходу), як фактично судом було визначено в оспорюваному рішенні, визначається на утримання трьох і більше дітей.
Отже, враховуючи матеріали справи, судом було визначено розмір аліментів, які має сплачувати відповідач позивачу, у частці від його місячного доходу, що відповідає розміру аліментів на утримання трьох і більше, а не однієї дитини.
Наголошував, що відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину і цей обов`язок є рівним для обох батьків. Сплата відповідачем 4000 грн. та аналогічний внесок з боку матері, яка має дохід 10000 грн., дозволить забезпечити потреби дитини на суму 8000 грн. на місяць, що є більш ніж достатнім для її гармонійного розвитку та значно перевищує встановлений законом прожитковий мінімум.
Звертав увагу, що судом у рішенні зазначено, що відповідач, заперечуючи проти позову, не спростував, що позивач не несе такі витрати на дитину. Вважав, що це твердження прямо суперечить основоположному принципу цивільного судочинства, закріпленому у ст. 12, 81 ЦПК України, оскільки саме позивач була зобов`язана довести належними та допустимими доказами (чеками, квитанціями, договорами) заявлений нею розмір щомісячних витрат на дитину. Відповідач, у свою чергу, не зобов`язаний спростовувати недоведені позивачем обставини. Суд першої інстанції, поклавши на відповідача цей обов`язок, порушив принцип змагальності сторін та неправильно застосував норми матеріального права.
Сам суд визнав, що пояснення позивача щодо витрат у 20000 грн. є сумнівними, зазначивши, що оцінює їх критично, оскільки доказів у повному обсязі цим обставинам позивач суду не подала. За таких умов, присудження аліментів у розмірі 7500 грн. є необґрунтованим і базується на припущеннях, а не на доведених фактах.
Нагадував, що в заяві про перегляд заочного рішення ним частково визнавався позов, і він просив визначити аліменти на рівні 4000 грн. на місяць, така сума буде більш реальною для сплати відповідачем та дозволить йому утримувати себе та його нову родину. 
Звертав увагу, що державою встановлено мінімальний розмір аліментів для дитини відповідного віку від 6 до 18 років в розмірі 1598 грн. В свою чергу, відповідач добровільно погоджується на сплату аліментів в розмірі, який в декілька разів більший за цю суму.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Вважала незрозумілим, чому відповідач вважає, що його статус внутрішньо переміщеної особи має бути підставою для зменшення розміру призначених аліментів, але в той же час та обставина, що ОСОБА_3 із дитиною є внутрішньо переміщеними особами, не є підставою для призначення аліментів в сумі, визначеній судом першої інстанції.
Вказані відповідачем обставини, що разом з позивачем та дитиною проживають також батько позивача та її брат, не звільняють ОСОБА_3 від сплати оренди за житло, в якому також проживає спільний син сторін ОСОБА_4 . Апелянту невідомо умови проживання родини позивача разом з нею та домовленості між ними стосовно оренди житла, відповідно посилання, що витрати на оренду житла несуть три повнолітні особи, не підтверджені зі сторони апелянта.
Стосовно нестабільного доходу апелянта, вказувала, що надані відповідачем докази мають вибірковий характер, відповідно довідка з інформацією за два місяці не підтверджує посилання відповідача на дохід щомісяця, а підтверджує лише обставини, які будуть вигідні йому. З врахуванням зазначених відповідачем обставин щодо неофіційного доходу, вказувала, що в неї виникають сумніви щодо доброчесності відповідача, з якого не утримано належні податки та збори.
Вважала, що посилання відповідача на ті обставини, що виходячи з його доходу та призначених аліментів, з нього буде стягуватись частка від його заробітку, не мають бути взяті до уваги судом, враховуючи зазначені аргументи та відсутність підтверджуючих доказів отримання доходів у зазначених сумах. 
Стосовно доводів апеляційної скарги, що на утримання дитини має стягуватись частка від доходу відповідача, пояснювала, що спільна дитина сторін потребує інклюзивного навчання, занять із спеціалістами, внаслідок утримання ОСОБА_4 потребує значних матеріальних витрат. Оскільки дитина має особливі потреби, розмір аліментів не може бути прирівняний до аліментів, визначених для здорових дітей.
Звертала увагу, що дохід позивача становить 10000 грн. Виходячи з аргументів відповідача, він вважає, що витрати позивача в сумі 4000 грн., що складає 40 % від її доходу, вона може та повинна нести, проте сплата аліментів в розмірі нібито 50 % є неможливою та суперечить вимогам закону.
Зазначала, що несе витрати на утримання дитини в значно більшому розмірі, ніж 4000 грн., також весь час проживання дитини з матір`ю витрати на його утримання несе лише позивач. Враховуючи, що дитина навчається в інклюзивному класі з асистентом учителя, час поза школою з дитиною проводить лише позивач, це значно обмежує її у працевлаштуванні та отриманні більшого доходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 станом на час звернення до суду з позовом перебували в шлюбі, зареєстрованому 03 червня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної республіки Крим (а. с. 11), є внутрішньо переміщеними особами, які зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 7, 9) та є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).
Згідно акту депутата Боярської міської ради від 10 липня 2024 року, ОСОБА_4 проживає за адресою АДРЕСА_2 з 2014 року по теперішній час (а. с. 12).
Згідно виписки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради» з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також з виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 3798 психіатру КНП «ЦПМСД Боярської міської ради», дитина має діагноз розлад зі спектру аутизму у формі загального недорозвинення мовлення ІІ рівень, порушення активності та уваги, інтелектуальної недостатності до рівня легкої розумової відсталості, судинний головний біль. Перебуває під наглядом у дитячого невролога, психіатра, офтальмолога, ортопеда. Рекомендовано спостереження у дитячого невролога, дитячого психіатра. Потребує інклюзивного навчання. Рекомендоване щорічне оздоровлення (а. с. 13, 14).
На а. с. 15 - 17 знаходиться копія висновку Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр Боярської міської ради» про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 19 травня 2023 року, згідно якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у навчальному закладі Боярський ЛПшГ «Престиж» на груповій формі навчання.

В жовтні 2024 року ОСОБА_3 надано до суду нові докази, а саме копію висновку про повторну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи ОСОБА_4 (а. с. 35 - 36), копію довідки про доходи, виданої Боярським академічним ліцеєм «Престиж» про те, що ОСОБА_4 працює в ліцеї на посаді асистент вчителя, загальна сума нарахованої заробітної плати з січня по вересень 2024 року складає 103 928,93 грн. (а. с. 37), копію роздруківок спілкування в батьківському чаті в месенджері Viber щодо зборів на навчальні засоби (а. с. 38 - 40), копію довідки Боярського академічного ліцею «Престиж» від 03 жовтня 2024 року № 263 про те, що ОСОБА_4 навчається в 5-Б класі ліцею по програмі «Інтелект України» (а. с. 41), копії квитанцій щодо оплати за навчання в щомісячному розмірі 850 грн. (а. с. 42), копії фіскальних чеків та видаткових накладних щодо придбання навчальних засобів (а. с. 43 - 52).

Після ухвалення заочного рішення від 30 грудня 2024 року, яке було скасовано ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2025 року та призначено справу до розгляду, в серпні 2025 року позивачем надано нові докази, отримані після подання позовної заяви, а саме: розрахунок витрат на дитину, які складають 20 340 грн. на місяць (продукти харчування, предмети особистої гігієни, побутова хімія, вартість частини на оренду житла, комунальні послуги, витрати на школу, підручники, шкільні заходи, канцтовари, обладнання для комп`ютера тощо, зв`язок, одяг, взуття, розваги, вільний час, кав`ярні, іграшки, подарунки, здоров`я, аптека на дитину) і додатково потрібно 5750 грн. на місяць (35000 - 40000 грн. на рік літнє оздоровлення, 15000 грн. на рік абонемент у басейн, відвідування басейну потребує додатково 1200 грн. на проїзд), загальна сума, необхідна для утримання, дитини, 26090 грн. (а. с. 131), а також копії квитанцій про оплату харчування, комунальних послуг, шкільні витрати (а. с. 132 - 172).

Відповідачем надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, згідно яких за період з ІІІ кварталу 2023 року по 4 квартал 2024 року доходи у ОСОБА_1 відсутні (а. с. 86 - 87). 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції в судовому засіданні сторона позивача пояснила суду, що щомісячно мати витрачає біля 5000 грн. на харчування дитини, на придбання одягу біля 2000 грн., шкільні витрати 600 грн., лікування сколіозу (басейн) 1000 грн., за оренду житла з комунальним послугами сплачує 9000 грн. Витрати на дитину частково покривають її батьки, оскільки дохід не дає можливості забезпечити потреби дитини. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції в судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував частково, підтримав доводи, викладені у заяві про перегляд заочного рішення, вказав, що відповідач не має постійного заробітку, його дохід є неофіційним та складає біля 15000 грн. щомісячно, але він не має власного житла, тому сплачує за оренду житла. Проживає з іншою жінкою та її дитиною, тому також несе витрати на їх утримання. Вважав, що позивач не довела заявленого розміру аліментів. Крім того, дохід позивача є всього 10000 грн., а тому вона не може нести витрати на дитину в розмірі 20000 грн. В зв`язку з цим визнав позовні вимоги про сплату аліментів в розмірі 4000 грн. щомісячно.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Виходячи з наведених норм, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що оскільки наразі дитина сторін проживає разом з матір`ю, і оскільки ОСОБА_1 є його батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_3 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їх дитини, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачем.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів на утримання дитини оскаржується лише в частині розміру аліментів, визначених судом в твердій грошовій сумі щомісячно в розмірі 7500 грн.

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 523/2927/18 (провадження № 61-13820св19) зазначено, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів. При цьому для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі не має значення, що, зокрема: платник аліментів одержує заробіток (дохід) повністю або частково в іноземній валюті; або має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Суд першої інстанції критично оцінив пояснення позивача щодо несення нею витрат щомісячно близько 20000 грн., оскільки доказів у повному обсязі цим обставинам суду не подала. Позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові не оскаржувалось.

Судом першої інстанції враховано подані докази для визначення матеріального стану відповідача, а саме те, що дохід відповідача не є постійним, до подання позову він сплачував час від часу кошти, що підтверджує його спроможність по сплаті аліментів, а також відсутність доказів про те, що відповідач має незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим несе витрати, доказів понесених інших обов`язкових витрат на своє утримання останнім також надано не було.

Разом із тим, посилаючись на наявність в матеріалах справи доказів періодичної сплати аліментів відповідачем, суд першої інстанції не зазначив, на підставі яких саме доказів це встановлено, а також розмір раніше сплачених відповідачем у добровільному порядку аліментів.

Також суд першої інстанції врахував, що позивачем подані витрати на харчування, сплату оренди та комунальних платежів, витрати на навчання дитини, а відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, не спростував, що позивач не несе такі витрати на дитину.

Водночас, судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що зазначені докази позивачем були подані з порушенням вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України після відкриття провадження в справі, а не разом з позовною заявою, при цьому не дотримано вимог ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якою передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Крім того, всупереч ч. 8 ст. 83 ЦПК України, позивач не обґрунтувала неможливість подання цих доказів у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, а тому у суду першої інстанції не було підстав їх приймати.
Також, долучаючи до матеріалів справи нові докази, які були подані стороною позивача в серпні 2025 року, а саме розрахунок витрат на дитину та копії квитанцій на придбання харчування, комунальних послуг, оплату витрат на навчання, суд першої інстанції не врахував, що всупереч ч. 9 ст. 83 ЦПК України, позивач не надала підтвердження надсилання (надання) копій цих доказів відповідачу, оскільки до клопотання про долучення нових доказів позивачем надано суду докази направлення на адресу відповідача лише копії самого клопотання, без долучення додатків (а. с. 173), і процесуальним наслідком даних дій позивача мало бути залишення цих доказів без уваги суду.

Натомість, мотиви відхилення доказів відповідача ОСОБА_1 про відсутність у нього доходів судом першої інстанції, є необґрунтованими, а висновки суду при оцінці цих доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, на підтвердження обставин, які підлягають встановленню при визначенні розміру аліментів, щодо матеріального становища платника аліментів, відповідачем надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу. Відповідно за період з 3 кварталу 2023 року (за рік до подачі позову) та по 4 квартал 2024 року (на момент ухвалення заочного рішення) у відповідача відсутні доходи. 

Таким чином, відповідач надав відомості за рік, а не за півроку, як зазначив суд, що передував подачі позову, на підтвердження відсутності офіційних доходів, які могли вплинути на розмір аліментів. 

Ставлячи під сумнів даний доказ, суд першої інстанції зазначив, що відсутність офіційно підтвердженого доходу не може ототожнюватись з неспроможністю відповідача сплачувати кошти на утримання свого сина. Разом із тим, визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції виходив із не підтверджених належними та допустимими доказами пояснень представника щодо розміру доходу відповідача.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив із тих підстав, що відсутність офіційно підтвердженого доходу не може ототожнюватись з неспроможністю відповідача сплачувати кошти на утримання свого сина, і що при розгляді справи представник відповідача у поясненнях вказував про дохід відповідача в розмірі 15000 - 20000 грн.

Разом із тим, виходячи із припущень щодо розміру доходу відповідача, належних і допустимих доказів розміру якого матеріали справи не містять, суд першої інстанції визначив розмір аліментів фактично у розмірі частини від розміру доходу відповідача, який, згідно висновків суду, відповідач нібито отримує.
Такий розмір аліментів вочевидь не узгоджується з положеннями ч. 5 ст. 183 ЦПК України, яка визначає загальне правило розміру аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, і яким суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, мав керуватися.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі: для дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн.

Згідно з частинами першою, другою статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Оскільки позивач просила визначити розмір аліментів саме в твердій грошовій сумі 10000 грн. на утримання дитини, судом першої інстанції залишено поза увагою, що заявлений позивачем розмір аліментів в сумі 7500 грн. щомісячно, з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, є завищеним, в той час як розмір аліментів 4000 грн., на сплату яких погоджувався відповідач, та який є більшим мінімального розміру аліментів, встановленого законом, відповідає вимогам розумності та є співмірним витратам, які мають нести батьки на утримання дитини.

При цьому апеляційний суд враховує, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.

Апеляційний суд враховує, що позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження необхідності стягнення аліментів на утримання дитини більше ніж 4000 грн. щомісяця для забезпечення належного розвитку та належного рівня життя дитини, виходячи з рівного обов`язку батьків брати участь в її матеріальному утриманні.

Апеляційний суд приймає до уваги, що при зверненні з позовом ОСОБА_3 на надала доказів конкретних витрат, які здійснюються нею на утримання дитини, а наявні в матеріалах справи такі докази та розрахунок витрат на утримання дитини подані з порушенням ст. 83 ЦПК України.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що ст. 180 СК України покладає обов`язок утримання неповнолітніх дітей на обох батьків.
Апеляційний суд враховує слушні доводи апеляційної скарги, що сплата відповідачем 4000 грн. та аналогічний внесок з боку матері, яка має дохід 10000 грн., дозволить забезпечити потреби дитини на суму 8000 грн. на місяць, що є більш ніж достатнім для її гармонійного розвитку та значно перевищує встановлений законом прожитковий мінімум.

Апеляційний суд погоджується з розміром аліментів, визнаних відповідачем, в розмірі 4000 грн. на утримання дитини, що є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, є більшим за встановлений законом мінімальний рекомендований розмір аліментів, при обрахуванні якого законодавцем враховано рівень потреб та витрат на утримання саме дитини від 6 до 18 років, та який відповідає засадам справедливості, добросовісності і розумності.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення аліментів у стягнутому судом розмірі 7500 грн., а висновки суду першої інстанції про визначення аліментів у такому розмірі є передчасними та помилковими, зробленими в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, щодо майнового стану платника аліментів, відсутності у нього постійного доходу та необґрунтованості заявленого позивачем до стягнення розміру аліментів.

Разом із тим, позивач не позбавлена можливості за наявності особливих обставин, зокрема пов`язаних з встановленим дитині діагнозом, що потребує інклюзивного навчання та щорічного оздоровлення, про що ОСОБА_3 зазначала у позові, звернутися до ОСОБА_1 з позовом про участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в порядку, передбаченому ст. 185 СК України.

Крім того, розмір аліментів, визначений судом, не вважається незмінним, відтак відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його зміни в частині розміру стягнутих аліментів, стягнувши із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 4000 грн., а також в частині розміру судового збору, який стягнуто з відповідача в дохід держави, зменшивши судовий збір до 484,48 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат і компенсує судові витрати, понесені відповідачем за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн., за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 7, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року змінити в частині розміру стягнутих аліментів, стягнувши із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) щомісячно аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 4000 грн., починаючи з 25 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, а також в частині розміру судового збору, який стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави, зменшивши судовий збір до 484,48 грн. 
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 серпня 2025 року залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн., понесені ОСОБА_1 , компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.