Справа № 201/4513/23
1-кп/185/893/26 
В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участі секретаря - ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22022050000000030 від 31 січня 2022 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця д. Шарипівка Буда-Кошелевського району Гомельської області Республіки Білорусь, з вищою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, 

за участю: 
прокурора - ОСОБА_4 , 
захисника - адвоката ОСОБА_5 , 
потерпілого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

1. Встановлені судом обставини під час судового розгляду.
ОСОБА_7 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Донецької області, а саме у м. Донецьку, не пізніше 13.11.2015 року, усвідомлюючи, що діяльність терористичної організації «ДНР» та її підрозділів є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, вступив до її складу, зайнявши так звану посаду «старшего оперуполномоченного 2 отделения отдела защиты конституционного строя и борьбы с терроризмом МГБ ДНР».
Відповідно до відведеної йому ролі та на виконання покладених функцій, ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщеннях, в яких раніше розташовувались правоохоронні органи та органи пенітенціарної служби України, та які силоміць захоплено представниками окупаційної адміністрації Російської Федерації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області, здійснює переслідування:
- військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, залучених до проведення антитерористичної операції/операції Об?єднаних сил, яких незаконно захоплено та позбавлено волі на тимчасово окупованій території у Донецькій області; 
- місцевих мешканців (з використанням заходів фізичного та психологічного впливу, незаконного позбавлення волі, проведення тортур, тощо) за фактами та ознаками нібито сприяння ними правоохоронним органам України та здійснення дій в інтересах державної влади України. Зокрема приймає участь у так званих «слідчих діях» стосовно осіб, незаконно поміщених та утримуваних на «базе МГБ ДНР», розташованої на території колишнього ПрАТ «Ізоляція» за адресою: м. Донецьк, Будьонівський район, вул. Світлого шляху, 3; 
- окремих громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території у Донецькій області, з числа рідних та близьких діючих співробітників правоохоронних органів України, зокрема 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ІНФОРМАЦІЯ_15. 
Таким чином, у вищевказаний період часу ОСОБА_7 , діючи умисно, з ідеологічних та корисливих мотивів, обіймаючи посаду «старшего оперуполномоченного 2 отделения отдела защиты конституционного строя и борьбы с тероризмом МГБ ДНР», здійснює так звану оперативно-службову діяльність на всій тимчасово окупованій території Донецької області, приймає участь у діяльності терористичної організації «ДНР», забезпечуючи реалізацію завдань її політичного та силового блоку.
Крім того, він не пізніше червня 2016 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території Донецької області, будучи «старшим оперуполномоченным 2 отделения отдела защиты конституционного строя и борьбы с тероризмом МГБ ДНР», діючи умисно, в групі з іншими її учасниками, з метою досягнення злочинних цілей цієї терористичної організації, в порушення вимог ст. ст. 28, 29, 33 Конституції України, ч. 1,2 ст. 2; ст. 27,29, 31-33 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ст. 75 Додаткового протоколу до неї від 08.06.1977, ст. ст. 3, 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Декларації про захист усіх осіб від катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 09.12.1975, порушив закони та звичаї війни, що виразились у жорстокому поводженні з викраденими та позбавленими волі цивільними особами.
Так, 11.06.2016 невстановлені особи, перебуваючи на території м. Горлівка Донецької області, незаконно позбавили волі та викрали громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого всупереч його волі відвезли до «базы МГБ ДНР», розташованої за адресою: Донецька область, м. Донецьк, Будьоновський район, вул. Світлого Шляху, 3. 
Під час незаконного утримання у вищевказаній будівлі, 12.06.2016 ОСОБА_6 піддавався катуванню з боку «старшего оперуполномоченного 2 отделения отдела защиты конституционного строя и борьбы с терроризмом МГБ ДНР» ОСОБА_7 , зокрема шляхом здійснення побиття, в тому числі із застосуванням зброї, з метою отримання зізнання у діяльності на шкоду «ДНР». 
Також, 03.09.2016 ОСОБА_7 , діючи умисно, в групі з іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами, перебуваючи на території м. Ясинувата Донецької області, погрожуючи застосуванням вогнепальної зброї, одягнувши непрозорий пакет на голову та металеві кайданки на руки, незаконно позбавили волі та викрали громадянина України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого всупереч його волі відвезли до будівлі «МГБ ДНР», яка розташована за адресою: Донецька область, м. Донецьк, Калінінський район, бул. Пушкіна, 26. 
Під час незаконного утримання у вищевказаній будівлі, з метою отримання показань, ОСОБА_8 піддавався систематичному катуванню з боку «старшего оперуполномоченного 2 отделения отдела защиты конституционного строя и борьбы с терроризмом МГБ ДНР» ОСОБА_7 , зокрема, шляхом здійснення побиття, одягання на голову поліетиленового пакету з метою обмеження доступу повітря.
Крім того, в той же час ОСОБА_7 , перебуваючи у захопленому приміщенні за адресою: м. Донецьк, Калінінський район, бул. Пушкіна, 26, під час проведення так званих «слідчих дій», здійснюючі покладені на нього обов?язки відповідно до відведеної ролі, з метою примушення ОСОБА_8 до співпраці з «МГБ ДНР» вчинив дії, які виразились у його катуванні шляхом побиття та виламування зубів. 
Так, в ході незаконного позбавлення волі ОСОБА_8 у період з 03.09.2016 по 01.03.2018 зазнав зі сторони ОСОБА_7 та інших невстановлених осіб з числа представників «МГБ ДНР», які діяли на виконання прямих наказів ОСОБА_7 , катування та жорстокого поводження над собою як особою, яка опинилася під владою сторони воєнного конфлікту. 
Таким чином, у вищевказані періоди часу ОСОБА_7 усвідомлюючи про існування воєнного конфлікту і що його дії стосовно примусового утримання ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які знаходяться під захистом Женевських конвенцій та Додаткових протоколів до неї, та жорстокого поводження з ними вчиняються в контексті військових дій, діючи умисно, з ідеологічних та корисливих мотивів, обіймаючи посаду «старшего оперуполномоченного 2 отделения отдела защиты конституционного строя и борьбы с тероризмом МГБ ДНР», з метою отримання від осіб, незаконно утримуваних представниками «МГБ ДНР», відомостей про визнання винуватості під час так званого «досудебного расследования уголовных дел», на всій тимчасово окупованій території Донецької області, вчинив дії, що представляють собою жорстоке поводження відносно цивільних осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
2. Кримінальний закон, що передбачає відповідальність за діяння, встановлені судом.
Ознаки встановлених судом діянь відповідають ознакам кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 438 КК України.
Дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 258-3 КК України як участь у терористичній організації, та за ч. 1 ст. 438 КК України як жорстоке поводження з цивільним населенням.
В той же час на переконання суду, пред`явлене обвинувачення та кваліфікація дій обвинуваченого за ст. 28 ч. 2 КК України є надлишковою, бо вказана обставина за своєю суттю є обтяжуючою, а не такою, що підлягає кваліфікації за загальною частиною КК України, що відповідає «формулі кваліфікації». Так само диспозиція ч.1 ст. 438 КК України не передбачає такої кваліфікуючої ознаки як «попередня змова групою осіб», а тому вказана ознака не може бути застосована при кваліфікації дій обвинуваченого.
3. Мотивування здійснення судового розгляду «in absentia». 
З урахуванням тієї обставини, що судовий розгляд здійснювався за відсутності обвинуваченого, дотриманню процедур, встановлених процесуальним законом для такого розгляду, та власне прав обвинуваченого, суд має мотивувати окремо.
Процедура заочного судового розгляду не є деталізованою процесуальним законом, не має тривалої історії застосування у судовій практиці, а тому суд виходив із загальних засад кримінального провадження.
До загальних засад кримінального провадження, зокрема, відносяться: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань.
Одночасно суд враховує завдання кримінального провадження сформовані ст. 2 КПК України, зокрема щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, з тим щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.
Також суд враховує, що РФєю окуповано територію, на якій перебуває обвинувачений, здійснена повномасштабна збройна агресія, в умовах якої здійснюється судове провадження, що є чинником, який повинен враховуватись при вирішенні питання доступу до правосуддя обвинуваченого та його права на захист.
При цьому зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у ст. 7 КПК України, з урахуванням особливостей, встановлених законом та нормами міжнародного права.
Так, за змістом абз. 1 ч. 3 ст. 323 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної ВР України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.
За змістом ч. 2 ст. 297-1 КПК України серед переліку злочинів значаться статті пред`явленого обвинувачення.
22 лютого 2022 року слідчим суддею надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 . За результатами спеціального досудового розслідування (in absentia) складено обвинувальний акт, який і є предметом даного судового розгляду.
ОСОБА_7 перебуває в розшуку з 09 лютого 2022 року.
На виконання доручення, прокурора від 07 грудня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_15 повідомлено, за наявними оперативними даними, обвинувачений у вказаному кримінальному провадженні громадянин України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в даний час перебуває на тимчасово окупованій частині території Донецької області і продовжує працювати в управлінні фсб рф по т.зв. донецькій народній республіці (колишнє т.зв. мдб днр) та бере участь у збройній агресії рф проти України. В ході моніторингу мережі інтернет за сукупністю ідентифікаторів не зафіксовано активності ОСОБА_10 в найбільш поширених соціальних мережах. За інформацією органів юстиції, актового запису про смерть ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян не виявлено.
Встановлено, що постійним місцем перебування ОСОБА_7 є тимчасово окупована територія Донецької області, а саме місто Донецьк. При здійсненні терористичної та іншої злочинної діяльності останній використовує позивні « ОСОБА_7 », « ОСОБА_7 ». За результатами проведених пошукових заходів встановлено номери мобільних терміналів № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , №? НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , електронну поштову скриньку chef- ІНФОРМАЦІЯ_4 та сторінку в соціальній мережі «Вконтакті» - ІНФОРМАЦІЯ_16, які були у користуванні ОСОБА_7 . Також, отримана інформація, що у власності ОСОБА_7 є житлове помешкання площею 45,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . В ході пошукових заходів встановлено активні зв?язки ОСОБА_7 із представниками НЗФ, в т.ч. «МДБ ДНР», а саме: НОМЕР_8 - співробітник 4 Управління т.зв. «МДБ ДНР» ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; НОМЕР_9 оперуповноважений 2 відділення відділу захисту конституційного ладу та боротьби з тероризмом т.зв. «МДБ ДНР» ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , НОМЕР_6 - співробітник г.зв. «СПО МДБ ДНР» ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; НОМЕР_10 - керівник розвідцентру агентурної розробки НЗФ т.зв. «Кальміус» ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; НОМЕР_11 - заступник т.зв. «ЦСО МДБ ДНР» ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; НОМЕР_12 - старший слідчий т.зв. «СВ МДБ ДНР» ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Обвинувачений не з`явився жодного разу в підготовче судове засідання, хоча в спосіб, передбачений КПК України був повідомлений про час та місце судового розгляду, про що свідчить його виклик на 12 червня 2023 року о 09 год. 15 хв., 01 серпня 2023 року о 11 год. 00 хв., 12 вересня 2023 року о 09 год. 30 хв., 25 жовтня 2023 року о 10 год. 00 хв., 06 грудня 2023 року о 09 год. 30 хв., 11 січня 2024 року о 09 год. 30 хв., 26 лютого 2024 року о 09 год. 30 хв., 03 квітня 2024 року о 10 год. 30 хв., 25 квітня 2024 року о 09 год. 00 хв., шляхом публікації повісток про виклик у судове засідання на веб-сайті суду, а також в газеті «Урядовий кур`єр» та «Голос України». Стороною обвинувачення додатково розміщались повістки на веб-сайті Офісу Генерального прокурора. Крім того, судом було зроблено доручення органу досудового розслідування щодо встановлення контактів обвинуваченого в соціальних мережах, електронних адрес. За отриманою відповіддю під час моніторингу мережі інтернет електронної пошти та сторінок соціальних мереж обвинуваченого не виявлено.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2024 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України призначено до судового розгляду. Постановлено здійснювати судовий розгляд за відсутності обвинуваченого з особливостями спеціального судового провадження.
Про всі судові засідання під час судового розгляду обвинувачений був повідомлений шляхом публікації повістки в ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження та шляхом розміщення повістки на сайті Павлоградського міськрайонного суду. Про дати судових засідань та виклики обвинуваченого також повідомлявся захисник обвинуваченого.
Таким чином, обвинувачений був в спосіб передбачений національним законодавством (публікації повісток в ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження, публікація на сайті суду) належним чином повідомлений про дату і час судових засідань та безпосередньо був повідомлений про отримання виклику до суду. За цей час обвинувачений мав можливість скористатись своїм правом на вільний вибір захисника, чого ним зроблено не було. 
В моделі національної процедури «ін абсентіа», законодавець не передбачив обов`язкового перегляду справи по суті після з`явлення або затримання обвинуваченого. На думку законодавця, дотримання балансу між ефективністю правосуддя та дотримання прав обвинуваченого на справедливий суд забезпечено шляхом обов`язкової участі захисника, та права обвинуваченого на поновлення строків на апеляційне оскарження. Суд відповідно до вимог КУ та КПК України повинен діяти в спосіб передбачений національним законодавством. Враховуючи викладене, суд вважає, що публічний інтерес переважає інтереси обвинуваченого та підстав зупиняти провадження в даному провадженні до явки обвинуваченого немає.
4. Правова позиція сторони обвинувачення.
Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, сторона кримінального провадження вважає доведеним те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України. Вважає, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивній істині як зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності.
5. Правова позиція сторони захисту.
Захисник зазначив, що йому як захиснику, зрозуміла суть пред`явленого обвинувачення, але позиція його підзахисного йому не відома. Просив виправдати обвинуваченого, бо прокурором недоведена добровільність зайняття ним посади в «мгб днр». Допитані свідки та потерпілий своїми показами не доводять протиправну діяльність обвинуваченого.
Свідок ОСОБА_19 , відносно якого є вирок про здійснення протиправної діяльності в «мгб днр» надав свідчення, що з обвинуваченим не знайомий та ніколи з ним не зустрічався, а тому на думку захисту, спростовує пред`явлене обвинувачення.
Оголошення показів померлого потерпілого є недопустимим доказом.
6.Докази надані сторонами провадження.
6.1 Потерпілий, ОСОБА_6 , в судовому засіданні повідомив, що район проведення АТО відвідував, з 2014 року по грудень 2019 року. У м.Горлівка, працював на ринку, в 2016 році потрапив у полон. 11 червня 2016 року троє чоловік зупинили потерпілого для перевірки документів, привезли до поліції, потім вивезли на ізоляцію. Вони були одягнені у форму російського зразка, були шеврони «днр». Спустили в підвал, катували, то була катівня, концтабір. Це місце - колишній завод, де перебувало мгб днр. ОСОБА_7 потерпілому знайомий, бив його пістолетом в лоб. 12 червня 2016 року ближче до вечора приїхав ОСОБА_7 , позивний « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_21 », коли його завели в кімнату, він побачив їх обличчя, обвинувачений казав: давай зізнавайся на кого працюєш, хотів, щоб потерпілий підписав документи, які він йому надав, на яких був герб нгб днр. Потерпілий спочатку не знав хто це, потім на сайті «Миротворець» побачив його фото. Казав, що якщо не підпише документи, то він його поламає і кине в яму. Казав, що поламає ноги, «завалить». Його погрози вважав реальними та сприймав його як особу, яка може позбавити життя. Бачив його рази три. В кімнаті меблів не було, опалення не було, в кімнаті було по одній людині, один раз закинули ще одну людину, він був у пакеті на голові, наручниках, казали не знімати пакет, він пробув десь 2 години. Обміняли потерпілого в грудні 2019 року на підконтрольну Україні територію, з 2016 по 2019 року перебував в ув`язненні. Також ОСОБА_7 завдавав потерпілому удари в грудну клітку, по ногах. Його гнівало те, що ОСОБА_6 мовчав, він хотів отримати його зізнання, це був перший випадок. Другий раз обвинувачений був присутнім коли до нього застосували електрострум, там було більше чотирьох осіб. Підтвердив, що впізнання ОСОБА_7 проводилось за його участі, обвинуваченого впізнав. Вважає що обвинувачений був головним бо задавав питання і коли не отримував відповідей давав іншим знаки. Просив застосувати максимальне покарання. 
6.2 В судовому засіданні досліджено покази потерпілого ОСОБА_8 , надані під час досудового розслідування, який за наданими стороною обвинувачення даними, помер.Потерпілий повідомив, що в зоні проведення АТО він перебував з 2014 по 2016 рік, а саме до того часу, як попав в полон. В полон він попав в місті Ясинувата Донецької області. Огурцова побачив вперше 29 червня 2016 року, коли той керував групою нібито по боротьбі з тероризмом. Він був самим активним з позивним « ОСОБА_7 ». Далі потерпілого відвезли до міста Донецьк в так зване МГБ ДНР. При допиті ОСОБА_7 застосовував фізичне насильство, одягав наручники, мішок на голову і бив руками і ногами з всієї сили. В потерпілого були переламані кістки. В присутності обвинуваченого його підлеглі пиляли зуби, якимись засобами, схожими на плоскогубці, стискали їх, від чого вони ламалися. Яку посаду займав ОСОБА_7 , він не знає. Може лише сказати, що був дуже жорсткий як до нього, так і до інших полонених. ОСОБА_7 завжди перебував у військовій формі російського зразка та завжди носив з собою розгрузку, на якій були рожки з патронами до автомата Калашникова та гранати РГД-5 та Ф-1. Також мав з собою автомат Калашникова, а також пістолет ПМ. 
6.2 Свідок ОСОБА_23 , в судовому засіданні повідомила, що працює в МОЗ України. На початку збройного конфлікту проживала у м.Донецьк, їздила на роботу в смт. Очеретине. Коли 13 листопада в п`ятницю поверталась додому, на одному з блок-посту, її та її цивільного чоловіка та їх спільна знайома, перевіряли автомобіль, виявили у свідка незаконні речі. Блок-пост був днр. Через хвилин п`ять приїхав чорний джип, в якому були співробітники мгб днр. Вони допитували ОСОБА_23 , була в кайданках прикована до батареї, її били, катували, питали куди вона везла вибухівку, кому повинна була її віддати. Після 23:00 год. вони поїхали до місця її проживання, повернулись вони після 04:00 год 14 листопада. Десь о 06 годині її спустили в підвал, там нічого не було окрім підлоги, стін та дверей, десь о 08:00 год її знов підняли на 4 поверх та знов почали допитувати, катувати. Оперативних співробітників було десь чоловік 8-9, одна дівчина брала змиви з рук та нігті відправляла на експертизу. Допит та катування продовжувався десь добу, деякі були в балаклаві, один був в цивільному одязі, деякі в камуфляжі. Там були ОСОБА_24 , ОСОБА_7 . Потім по фото було впізнання та вона впізнала особу на ім`я ОСОБА_7 - це ОСОБА_7 . У нього був автомат Калашникова та кобура для пістолета, бачила ОСОБА_7 у слідчого, який вів справу. В березні 2015 року її підключали до струму і там був присутній обвинувачений. Він особисто бив її книжкою по спині. Здійснював психологічний тиск, були тортури, штовхав, коли ОСОБА_27 сиділа на стільці, а також до неї застосовували електрострум, але не він. ОСОБА_7 забирав її 16 березня та привозив. Він був присутній коли її били, застосовували струм, також він бив її пляшкою з водою по спині.

6.3 Свідок ОСОБА_19 , в судовому засіданні повідомив, що обвинуваченого не знає. В серпні 2014 року працював охоронцем на заводі на непідконтрольній території. Вказав, що на досудовому слідстві він давав викривальні покази під тиском. Якби був впевнений за безпеку сім`ї, то мабуть, міг би повідомити інші відомості в судовому засіданні. Свідку в судовому засіданні продемонстровано відеозапис протоколу впізнання за його участі, де свідок впізнавав обвинуваченого як службовця мгб. Свідок додав, що цю особу він не знає, а на впізнанні дав покази під тиском. Цього чоловіка не знає, вперше бачить.
На питання суду чи пов`язані покази свідка про те, що він нікого не знає з тим, що його сім`я (дружина і дитина) перебуває на окупованій території, то свідок вказав, що мабуть так. Якщо б був впевнений про безпеку сім`ї, то зміг би повідомити інші обставини.
6.4. Витяг з ЄРДР, відповідно до якого розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, що підтверджує законність початку досудового розслідування / т.2а.с. 1-2 /.
6.5 Рапорт співробітника групи 1 операцій в органах військового управління ІНФОРМАЦІЯ_17 щодо причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України. /т. 2 а.с. 49-50 /.
6.6 Повідомлення начальника 1 управління (з дислокацією у м.Краматорськ Донецької області) ІНФОРМАЦІЯ_15 про протиправне діяння, що містить ознаки злочину, відповідно до якого за наявною інформацією у 2015 році ОСОБА_7 діючи умисно, за власним бажанням та з особистої ініціативи вступив до так званого «силового блоку» терористичної організації «ДНР», а саме незаконного збройного формування «Міністерство державної безпеки». Встановлено, що ОСОБА_7 добровільно уклав контракт на проходження служби і був призначений на посаду старшого оперуповноваженого 2 відділення відділу захисту конституційного ладу і боротьби з тероризмом т.зв. «Міністерства державної безпеки Донецької народної республіки» та прийняв присягу на вірність «ДНР». Вступивши формування ОСОБА_7 був забезпечений камуфльованою формою одягу, вогнепальною зброєю та проходить службу у м. Донецьк за місцем дислокації зазначеного підрозділу т.зв. «МДБ ДНР» (м. Донецьк, вул. Шевченко, буд.26). У посадові обов`язки останнього входить виявлення проукраїнськи налаштованого населення на території Донецької області. Крім цього, виконуючи злочинні завдання терористичної організації, ОСОБА_7 , створюючи небезпеку для життя і здоров?я людей, заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків, умисно збирає інформацію про підрозділи Збройних Сил України (місце дислокації, кількість, озброєння), які беруть участь в Операції об?єднаних сил на території Донецької області, для ведення проти них бойових дій. Для отримання відповідних відомостей, ОСОБА_7 використовує місцевих мешканців, а також осіб з числа вимушених переселенців. Зібрану інформацію останній та інші невстановлені особи використовують для планування подальшої терористичної діяльності. На даний час, ОСОБА_7 має військове звання майор та проходить службу на посаді старшого оперуповноваженого 2 відділення відділу захисту конституційного ладу і боротьби з тероризмом т.зв. «Міністерства державної безпеки Донецької народної республіки». Проведеним оглядом відкритих джерел інформації отримано відомості, які підтверджують проходження ОСОБА_7 служби в НЗФ т.зв. «МДБ ДНР», що розміщені на Інтернет-ресурсі «Миротворець» ( https://myrotvorets.center ) обліковий запис « ОСОБА_7 / ОСОБА_7 / ОСОБА_7 » (ІНФОРМАЦІЯ_18). /т. 2 а.с. 62-64 /, /т. 2 а.с. 77-83 /.
6.7 Рапорт співробітника групи 1 операцій в органах військового управління ІНФОРМАЦІЯ_17 щодо причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України. /т. 2 а.с. 65-66 /.
6.8 Протокол тимчасового доступу до речей і документів від 17 травня 2021 року, а саме щодо документів, які містять банківську таємницю ОСОБА_7 /т. 2 а. 106/
6.9 Протокол огляду речей від 17 травня 2021 року, яким оглянуто матеріали отримані за результатами тимчасового доступу. Також в судовому засіданні безпосередньо досліджено вказані матеріали, зокрема інформацію щодо рахунків ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця д. Шарипівка Будо-Кошилевського району Гомельської області, копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_7 , виданого на ім?я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця д.Шарипівка Будо-Кошилевського району Гомельської області, копію заяви анкети на ім?я вказаної особи та зображення ОСОБА_7 із банківською карткою в руках. /т. 2 а.с. 110-183 /.
6.10 Протокол огляду від 05 травня 2021 року, яким оглянуто сторінку ( ІНФОРМАЦІЯ_12 ), що є особистим акаунтом громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «ВКонтакте». На так званій «стіні» вказаного акаунту, який ОСОБА_7 востаннє відвідував у лютому 2016 року, було виявлено його особисті відомості, зокрема дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місто, в якому він проживає - Донецьк, наявність доньки на ім`я ОСОБА_29 . У подальшому, на зазначеній інтернет-сторінці виявлено фотоматеріали проросійськи-патріотичного спрямування. Зроблено скріншоти /т. 2 а.с. 176-184, 188-192, 96-102/.
6.11 Протокол огляду від 18 травня 2021 року, яким оглянуто сторінку Інтернет-ресурсу «Миротворець», розташованого за адресою « https://myrotvorets.center », в меню «пошук», яке розташоване з лівої сторони Інтернет сторінки здійснено пошуковий запит « ОСОБА_7 ». За результатами пошукового запиту сформовано один результат пошуку із назвою « ОСОБА_7 ». В результаті відкриття вказаного посилання виявлено відомості щодо діяльності ОСОБА_7 щодо проходження ОСОБА_7 служби в НЗФ т.зв. «МДБ ДНР», що розміщені на Інтернет-ресурсі «Миротворець» /т. 2 а.с. 193-195/.
6.12 Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 серпня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_30 повідомив, що за зовнішніми ознаками зможе впізнати ОСОБА_7 , позивний « ОСОБА_7 ». Серед запропонованих фотографій для впізнання вказав на фотографію обвинуваченого ОСОБА_7 /т. 3 а.с. 19-21а/.
6.13 Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 липня 2021 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_8 повідомив, що особу, яка його допитувала і катувала в МГБ ДНР він зможе впізнати за зовнішнім виглядом, по формам обличчя, зачісці. Серед запропонованих фотографій для впізнання вказав на фотографію обвинуваченого ОСОБА_7 /т. 3 а.с. 26-28а/.
6.14 Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 грудня 2021 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що з вказаною особою він бачився протягом трьох разів під час допитів. Серед запропонованих фотографій для впізнання вказав на фотографію обвинуваченого ОСОБА_7 /т. 3 а.с. 57-59а/.
6.15 Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 грудня 2021 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 повідомив, що з вказаною особою він бачився двічі. Серед запропонованих фотографій для впізнання вказав на фотографію обвинуваченого ОСОБА_7 /т. 3 а.с. 83- 86/
6.16 Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 січня 2022 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 повідомив, що він впізнає ОСОБА_7 з позивним « ОСОБА_7 » який є співробітником відділу «БТ» МДБ ДНР». Вперше його бачив, коли той в 2015 році як співробітник відділу привіз затриманих осіб для їх утримання у в`язниці на вул. Світлого Шляху, 3 в м. Донецку Також відеозапис слідчої дії досліджено в судовому засіданні та продемонстровано свідкові ОСОБА_19 , який заперечив впізнання, та вказав, що впізнавав під тиском, а обвинуваченого не знає. /т. 3 а.с. 69-71а/.

6.17 Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 січня 2022 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_23 повідомила, що може впізнати ОСОБА_7 , так як знайома з ним особисто. Серед запропонованих фотографій для впізнання вказав на фотографію обвинуваченого ОСОБА_7 , який здійснював її доставлення до будівлі мгб із СІЗО м.Донецька під час перебування в полоні. ОСОБА_7 на березень 2016 року був співробітником мгб днр. /т. 3 а.с. 83- 86/.
6.18 Постанова від 09 лютого 2022 року обвинувачений оголошений в регіональний, державний (міждержавний), міжнародний розшук. 
6.19 Згідно з даними наданими під час судового розгляду стороною обвинувачення, потерпілий ОСОБА_33 виїхав за межі України ( т. 1 а. 220) та в заяві на адресу суду, останні повідомив, що приймати участі в судовому засіданні не бажає і не має такого наміру. 
6.20 Відповідно до повідомлення Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_14 , актовий запис про смерть №29920 від 30 грудня 2021 року. ( т. 1 а. 94)
У судовому засіданні досліджені всі надані стороною обвинувачення докази, в даному ж вироку наведені ті, які є джерелами доказів або мають важливе процесуальне значення в рамках пред`явленого обвинувачення та встановлених обставин.
7. Оцінка доказів. 
Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. В рамках даного обвинувального акту обвинувачення пред`явлено ОСОБА_7 в зазначених вище статтях. Викладені докази підтверджують або спростовують обставини, які підлягають доказуванню в рамках даного кримінального провадження.
Сторона захисту заперечує допустимість та достовірність позасудових показів потерпілого ОСОБА_8 , надані ними під час досудового розслідування.
Вирішуючи питання, чи є позасудові показання потерпілого допустимим та достовірними, суд виходить з такого.
Однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань (пункт 16 частина 1 статті 7 КПК). Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Неможуть бути визнані доказами відомості,що містяться в показаннях, які небули предметом безпосереднього дослідження суду,крім випадків,передбачених КПК. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які недають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК. (стаття 23 КПК).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що засаді безпосередності дослідження доказів, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. В залежності від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними інтересами суспільства чи окремих осіб (постанови ККСВС від 19.11.2019 у справі №750/5745/15-к, від 04.03.2020 у справі №332/2216/17, від 10.09.2020 у справі №766/19891/17). У справі №766/19891/17 Верховний Суд зазначив, що посилання на позасудові свідчення потерпілого, який помер на час судового розгляду, не є порушенням засади безпосередності. 
Принцип безпосередності дослідження показань є розвитком принципу змагальності та такий підхід спрямований на підвищення захисту прав особи на стадії досудового розслідування та на нівелювання тиску на особу під час отримання показань слідчим чи прокурором (пояснювальна записка до проекту Закону України №9700 від 13.01.2012 «КПК»). Разом з тим сторона захисту не навела і Суд не встановив будь-яких обставин, що можуть свідчити про незаконний вплив правоохоронних органів на померлого потерпілого під час досудового розслідування.
Відповідно до практики ЄСПЛ використання в якості доказів показань, відібраних на стадіях розслідування правоохоронними органами та судового слідства, саме по собі не є несумісним зі згаданими положеннями за умови, що дотримано право на захист.
ЄСПЛ сформулював загальні принципи, які мають застосовуватись у справах, коли свідок обвинувачення не був присутнім у судовому засіданні, а попередньо надані ним показання були визнані допустимим доказом, в рішеннях у справах Al-Khawaja and Taheryv.The United Kingdom [GC], заяви №26766/05 та №22228/06, ЄСПЛ 2011, Schatschaschwiliv.Germany [GC], заява №9154/10, ЄСПЛ 2015, Setonv.The United Kingdom, заява №55287/10, §57-59, від 31.03.2016, «Боєць проти України», заява №20963/08, §74-76, від 30.01.2018, «Гарбуз проти України», §34, заява №72681/10, від 19.02.2019.
Виходячи з практики ЄСПЛ, для оцінки допустимості показань відсутнього свідка потрібно виконати трискладовий тест («тест Аль-Хаваджа іТахері»), з`ясувавши такі обставини:
1)чи існували поважні причини для неявки свідка до суду та відповідно для 
прийняття показань недопитаного відсутнього свідка як доказів. Однією з поважних причин неявки особи ЄСПЛ визнає її смерть (наприклад, рішення у справі «Тіхак проти України».
2) чи були показання відсутнього свідка єдиною або вирішальною підставою для засудження обвинуваченого;
3) чи існували достатні врівноважуючі фактори, у тому числі вагомі процесуальні гарантії, здатні компенсувати незручності, спричинені стороні захисту в результаті допуску доказу, та забезпечити щоб судовий розгляд у цілому був справедливим. Зокрема, суд має вжити заходи, які здатні забезпечити справедливу та належну оцінку надійності такого доказу (Schatschaschwiliv.Germany [GC], заява №9154/10, §125
З наведених мотивів, суд застосовує зазначені критерії для висновків щодо визнання допустимим доказом показань відсутнього потерпілого, наданих ним під час досудового розслідування.
По-перше, обставиною, що об`єктивно унеможливила допит потерпілого в суді є його смерть. При цьому обставин, які свідчили б про ймовірну неможливість в майбутньому провести допит потерпілого в суді (тяжка хвороба тощо), в матеріалах провадження немає. 
По-друге, винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 438 КК України не грунтуютсям виключно або переважно на показах потерпілого, оскільки застосування катування до нього є одним із двох епізодів, які визнані судом доведеним. Крім того, з померлим потерпілим було проведено впізнання обвинуваченого в присутності понятих. Також допитаний свідок та покази іншого потерпілого вказують на схильність обвинуваченого до застосування катувань до полонених. Покази допитаного потерпілого, допитаного свідка та оголошені покази потерпілого стосуються його участі в терористичні організації та його поведінки та ставлення до захоплених цивільних людей та не суперечать один одному. 
По-третє, під час провадження захист мав достатньо часу та можливостей, щоб підготувати свій захист та викласти власну версію подій, надати докази неправдивості версії обвинувачення, спростувати чи поставити під сумнів достовірність показань померлого потерпілого, вказати на будь-які неузгодженості в його показаннях, а також суперечності з іншими доказами. 
Щодо показів свідка ОСОБА_19 , то він зазначив, що обвинуваченого не знає. Тобто не спростував і не підтвердив пред`явлене обвинувачення. Крім того, свідок зазначив, що в разі впевненості в безпеці своєї сім`ї, то він би повідомив інші обставини.
Одночасно суд, не зважаючи на покази свідка визнає допустимим протокол впізнання за його участі, в ході якого свідок ОСОБА_19 повідомив, що він впізнає ОСОБА_7 з позивним « ОСОБА_7 » який є співробітником відділу «БТ» МДБ ДНР». Вперше його бачив, коли той в 2015 році як співробітник відділу привіз затриманих осіб для їх утримання у в`язниці на вул. Світлого Шляху,
3 в м. Донецьку. Вказані слідча дія була зафіксована на відеозапис. Будь-яких даних на відеозаписі про застосування до свідка тиску не має. І головне, на питання суду чи пов`язані покази свідка про те, що він спростовує протокол впізнання з тим, що його сім`я (дружина і дитина) перебуває на окупованій території, то свідок вказав, що мабуть так. Якщо б був впевнений про безпеку сім`ї, то зміг би повідомити інші обставини. За таких обставин протокол впізнання суд визнає допустимим доказом.
Інші досліджені докази є належними та допустимими.
Отримані фактичні дані щодо вчиненого обвинуваченим злочинів зафіксовані з дотриманням процесуальної форми й у цьому аспекті суд не вбачає порушень прав та законних інтересів як обвинуваченого, так і інших осіб.
Щодо доводів захисту про те, що не надано доказів добровільності зайняття обвинуваченим посади в терористичній організації, то суд враховує, що допитаний потерпілий та свідок, а також зі змісту позасудових показів потерпілого, не вбачається що жорстоке поводження обвинуваченого з цивільним населенням, та участь в терористичній організації здійснювались, під примусом третіх осіб. 
8.Мотиви визнання обвинувачення обґрунтованим.
Для визначення того, чи можуть бути певні діяння кваліфіковані як воєнні злочини, важливим є суспільний контекст, у якому вони вчинені. Такий контекст установлений і охарактеризований у рішенні ЄСПЛ щодо прийнятності звернення «Україна та Нідерланди проти Росії» (Ukraine and the Netherlands v. Russia) від 30 листопада 2022 року (заяви № 8019/16, 43800/14 і 28525/20) (далі - рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2022 року). Зокрема, у цьому рішенні ЄСПЛ ідеться про збройне вторгнення в Україну російських спецпризначенців, що розпочалося 12 квітня 2014 року; контроль «Всевеликим військом Донським» південно-західних районів Луганської області, в Антрациті, Перевальську та навколо них; ведення протягом травня 2014 року силами «ДНР» і «ЛНР» тривалих військових дій проти державних прикордонних контрольно-пропускних пунктів з метою отримати контроль над ділянками міжнародного кордону між Росією та Україною; постійний потік російських бойовиків та зброї, включаючи реактивні гранатомети та танки, які хлинули в Україну через її східний кордон, та ін. (пункти 52, 108, 153, 180, 181, 183-186, 188-190, 192-194, 601, підпункт ІІ пункту 137).
Установлені в рішенні ЄСПЛ факти є загальновідомими та не потребують доказування у кримінальному провадженні.
Крім цього, в ратифікованих Україною міжнародно-правових актах послідовно закріплений підхід, що дозволяє констатацію міжнародного збройного конфлікту за самим фактом застосування сили незалежно від формального оголошення або визнання стану війни тією чи іншою стороною. Зокрема, Женевською конвенцією, (IV) передбачено застосування її в усіх випадках не лише оголошеної війни, а й будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше договірними сторонами, навіть якщо стан війни не визнається однією з них.
На національному рівні Україна визнала факти збройної агресії російської федерації, розпочатої 19 лютого 2014 року, і тимчасової окупації своїх територій, у тому числі окремих районів Донецької області, у преамбулі та статті 1 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Заяві Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява № 337-VIII), преамбулі та статті 1 Закону України від 18 січня 2018 року № 2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».
У частині другій статті 1 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» регламентовано, що датою початку тимчасової окупації російською федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року, а окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими російською федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією російської федерації) починаючи з 07 квітня 2014 року. Цей Закон було опубліковано в офіційному виданні «Голос України» 26 квітня 2014 року (№ 83, спецвипуск), а набрав він чинності з 27 квітня 2014 року.
Ч. 1 ст. 438 КК України визначає підстави кримінальної відповідальності за воєнні злочини, які заборонені нормами як міжнародного, так і національного права, є різновидами міжнародних злочинів, поряд зі злочинами проти людяності, злочином геноциду й агресії, тому порушення законів і звичаїв війни (ст. 438 ККУ) є воєнним і водночас міжнародним злочином.
Суспільна небезпека злочину за ч. 1 ст. 438 КК України в даному кримінальному провадженні полягає у спричиненні значної шкоди, не викликаної військовою необхідністю, цивільному населенню.
Безпосереднім основним об`єктом злочину є встановлені міжнародним правом правила веденні війни.
Безпосереднім додатковим обов`язковим об`єктом злочину в даному випадку за ч. 1 ст. 438 КК України є здоров`я цивільної особи.
Потерпілими від злочину за ст. 438 КК України є виключно особи, що перебувають під захистом МГП, категорії цих осіб визначено в ЖК з ДП, це зокрема цивільні особи. Отже, цивільні особи - це будь-які особи, які не входять до ЗС, не є членами інших ополчень і добровільних загонів сторони конфлікту, а також жителі неокупованих територій, які під час наближення ворога озброюються, щоб чинити опір силам загарбника, не маючи часу сформуватись в регулярні війська, за умови, що вони носять зброю відкрито й дотримуються законів і звичаїв війни. Цивільне населення не бере безпосередньої участі у бойових діях під час збройного конфлікту. Цивільні особи користуються захистом за винятком окремих випадків і періоду, коли вони беруть безпосередню участь у воєнних діях, у разі сумніву щодо того, чи є особа цивільною, її вважають цивільною (Женевські конвенції з Додатковими протоколами до них).
З об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, вчинений шляхом жорстокого поводження з цивільним населенням.
До серйозних порушень МГП відносяться порушення, спрямовані проти людей, а саме катування та нелюдське поводження, умисне заподіяння страждань або серйозного каліцтва чи завдання шкоди здоров`ю людини, які заходяться під захистом МГМ).
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 03.07.1954, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.
Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.
Згідно ч. 1 ст. 4 даної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. б зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Згідно зі ст. 13 вказаної Конвенції, положення частини ІІ цієї Конвенції щодо загального захисту населення від деяких наслідків війни стосуються всього населення країн, які перебувають у конфлікті, без будь-якої дискримінації за ознакою, зокрема, раси, національності, релігійних або політичних переконань, і спрямовані на полегшення страждань, спричинених війною.
Згідно зі ст. ст. 27, 29 вказаної Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами.
Відповідно до ст.ст. 31-33 вказаної Конвенції, жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей; застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. 
Згідно з преамбулою Додаткового протоколу від 08.06.1977 до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), положення даних конвенцій та цього Протоколу повинні за всіх обставин цілком застосовуватися до всіх осіб, які перебувають під захистом цих документів, без яких-небудь несприятливих відмінностей, що полягають у характері чи походженні збройного конфлікту або у причинах, що висуваються Сторонами в конфлікті чи приписуються їм.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 75 вказаного Протоколу заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: насильство над життям, здоров?ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема, катування всіх видів - фізичні чи психічні; тілесні покарання; знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження; погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.
Статтею 1 Декларації про захист усіх осіб від катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, затвердженого Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1975 N? 3452 (XXX) (далі - Декларації) визначено, що катування означає будь-яку дію, за допомогою якої людині навмисно заподіюється сильний біль або страждання, фізичне чи розумове, з боку офіційної особи або за її підбурюванням з метою отримання від неї або від третьої особи інформації або зізнань, покарання її за дії, які вона скоїла або в скоєнні яких підозрюється, або залякування її в інший спосіб. 
Крім цього, статтею 2 Декларації визначено, що будь-яка дія, що представляє собою тортури або інші жорстокі, нелюдські або такі, що принижують гідність види поводження і покарання, є образою людської гідності і повинно бути засуджене як порушення цілей Статуту Організації Об?єднаних Націй та порушення прав людини і основних свобод, проголошених у Загальній декларації прав людини.
Згідно з положеннями ст. ст. 3, 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» від 17.07.1997, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню; кожен має право на свободу та особисту недоторканність і нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Крім того, відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
Встановлення у кримінальному провадженні передбачених у ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» ознак певної організації (наявність стійкого об`єднання трьох і більше осіб; розподіл функцій між цими особами; існування обов`язкових правил поведінки при підготовці та вчиненні терористичних актів) та відповідної мети її діяльності (порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, вплив на прийняття рішень, вчинення або невчинення дій органами державної влади та місцевого самоврядування) є підставою для визнання відповідної діяльності терористичною. При цьому таке визнання здійснюється судом у конкретному провадженні на підставі наявних матеріалів. Існування окремого судового рішення, рішення органу законодавчої чи виконавчої влади про визнання діяльності терористичною для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст. 258-3 КК не вимагається. Постанови ВС від 05.07.2018 у справі № 225/6151/15-к.
Терористична організація виділена як вид злочинної організації за спеціальною метою здійснення терористичної діяльності. Так, відповідно до Закону, а також ст. 28 КК України терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів, підбурювання: до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях, організацію незаконних збройних формувань, злочинних угрупувань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів; так само як і участь у таких актах, вербування, озброєння, підготовку та використання терористів, пропаганду й поширення ідеології тероризму, фінансування та інше сприяння тероризму.
Крім того, обставина діяльності «ДНР» як терористичної організації підтверджується зверненнями Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, які затверджено постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ, заявою Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», схваленою постановою Верховної Ради України від 04 лютого 2015 року № 145-VIII, заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, в яких «ДНР» та «ЛНР» визначено терористичними організаціями.
Однією з груп у складі терористичної організації «ДНР» є так зване «министерство государственной безопасности ДНР» (далі «МГБ ДНР»), організоване у липні 2014 року для силового забезпечення утримання окупованої території Донецької області, залякування населення, протидії правоохоронним органам України та військовим формуванням, задіяним в антитерористичній організації/операції об?єднаних СИЛ, вчинення терористичних актів як на окупованій території Донецької області з метою провокації, так і на території, підконтрольній українській владі, для залякування та ускладнення конфлікту. Основним місцем дислокації «МДБ ДНР» є незаконно зайнята будівля за адресою: Донецька область, м. Донецьк, Калінінський район, бульвар Пушкіна, 26. При цьому за рішенням керівників терористичної організації «ДНР» всю власність, нерухомість, архіви та інші ресурси Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної прикордонної служби, що залишилась на тимчасово окупованій території у Донецькій області, захоплено та незаконно передано до відання «МГБ ДНР».
МГБ ДНР» має чітку структуру ієрархію з розподілом функцій, визначенням керівників як групи в цілому, так і окремих її підрозділів, матеріальну базу у вигляді незаконно захоплених приміщень, техніки та озброєння.
ОСОБА_7 займав так звану посаду «старшего оперуполномоченного 2 отделения отдела защиты конституционного строя и борьбы с терроризмом МГБ ДНР».
Одночасно російська федерація здійснювала загальний контроль над терористичною організацією так званою «ДНР».
Отже, суд констатує наявність міжнародного збройного конфлікту в ході якої туристичною організацією ДНР, силовим підрозділом якої керував обвинувачений, перебувала під загальним контролем Російської Федерації. Обвинувачений своїми діями реалізовував завдання російської федерації в умовах міжнародного збройного конфлікту одночасно займаючи керівну посаду в організації , яка відповідає ознакам терористичної.
Таким чином, дослідивши в ході судового розгляду обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах та кваліфікація його дій, доведена поза розумним сумнівом у повному обсязі.
9. Мотиви визнання частини обвинувачення не доведеною.
ОСОБА_7 серед іншого інкриміновано, що він під час незаконного утримання з метою отримання показань та примушення ОСОБА_9 до співпраці зі «МГБ ДНР», катував його, зокрема шляхом побиття, одягання на голову поліетиленового пакету з метою обмеження доступу повітря. 
На доведення стороною обвинувачення вказаного обвинувачення не надано жодних доказів вчинення протиправних дій стосовно потерпілого ОСОБА_9 .. Потерпілий в судовому засіданні показів не надав. А відповідно до протоколу впізнання, він тільки зазначив, що впізнає обвинуваченого, не зазначивши ні при яких обставинах його бачив, ні яку роль він виконував. Інших доказів, які б доводили вчинення обвинуваченим протиправних дій стосовно потерпілого ОСОБА_9 стороною обвинувачення не надано.
Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини обвинувальним вироком суду.
У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 червня 2011 року зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпції щодо фактів.
Європейський суд з прав людини у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», є важливим для постановлення справедливого рішення.
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.
З огляду на викладене даний епізод обвинувачення є недоведеним та підлягає виключенню.
10. Мотиви призначення покарання та інші питання.
Призначаючи обвинуваченому вид і розмір покарання, суд керується ст. 65 КК України і враховує, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке відносяться до особливо тяжкого злочину. 
Суд враховує особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. 
Пом`якшувальні обставини не встановлено. 
Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , передбаченою ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою.
Враховуючи викладене, зокрема, позицію сторони обвинувачення та захисту суд вважає, що для виправлення і попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, йому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією всього його особистого майна в межах санкції статі обвинувачення, адже вчинено злочини, які є наднебезпечними.
Даних про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, сторонами не надали. Речові докази сторонами не надавались. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3  изнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.438, ч.1 ст.258-3 КК України та призначити йому покарання:
- за ч.1 ст.438 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років;
- за ч.1 ст.258-3 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7    призначити у виді 12 (дванадцять) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.
Строк покарання обчислювати з моменту затримання ОСОБА_7 на виконання даного вироку.
Копію вироку вручити прокурору, захиснику та захиснику для вручення обвинуваченому.
Інформацію про вирок опублікувати в засобах масової інформації, загальнодержавної сфери розповсюдження та на вебсайті Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд, протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а для осіб які перебувають під вартою, - в той же строк з моменту вручення копії вироку. 
Також обвинувачений щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження за надання нею підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 КПК України.

Суддя: ОСОБА_1