ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 січня 2026 року справа №200/4158/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року (повне судове рішення складено 18 серпня 2025 року) у справі № 200/4158/25 (суддя в І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – Управління, ГУ ПФУ), в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення № 046350019623 від 20.05.2025 про відмову в призначенні пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; 
- зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 12.05.2025 та призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до положень п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років періодів роботи з 01.01.1992 по 03.07.2000 та з 12.10.2017 по 10.01.2025.
На обґрунтування позову посилається на безпідставну відмову в призначенні пенсії за вислугу років, у зв`язку з не зарахуванням спірних періодів роботи до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років. При цьому, позивачка посилається на рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 046350019623 від 20.05.2025 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років.
Зобов`язано Управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.05.2025 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до положень п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до спеціального стажу (працівники освіти), який дає право на призначення пенсії за вислугу років періодів роботи з 01.01.1992 до 03.07.2000 включно та з 12.10.2017 до 10.01.2025 включно.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Головне управління не порушувало прав позивача на отримання пенсії, а тому суд безпідставно задовольнив позовні вимоги.
Зазначає, що прийняття постанови Кабінетом Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивачки, адже такий стаж нею набутий до ухвалення відповідних рішень. 
Указує на те, що документи, видані на території Республіки Туркменістан, приймаються в Україні за умови проставлення апостиля компетентним органом. Тому вважає, що управлінням правомірно не враховано до трудового стажу періоду роботи позивачки на підприємстві Республіки Туркменістан з 01.01.1992 по 03.07.2000.
Крім того, відповідач зазначає, що пенсію за вислугу років згідно із нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного Законом України "Про пенсійне забезпечення" страхового і спеціального стажу. За результатом розгляду заяви заявниці від 12.05.2025, наданими документами, індивідуальними відомостями про застраховану особу страховий стаж ОСОБА_2 склав 30 років 12 днів, в тому числі стаж роботи, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788 на посадах працівників освіти станом на 11.10.2017 — 18 років 05 місяців 01 день. З огляду на те, що Закон України від 03.10.2017 № 2148-VШ вступив в силу 11.10.2017, відсутні підстави для зарахування до спеціального стажу позивачки, що дає право на призначення за вислугу років, періодів її роботи після цієї дати.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

ОСОБА_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого 05.12.2009.
Рішенням ГУ ПФУ № 046350019623 від 20.05.2025 відмовлено в задоволенні заяви позивачки про призначення пенсії за вислугу років від 12.05.2025 відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» та пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного стажу за вислугу років.
У вказаному рішенні зазначено, що вік заявниці 57 років 10 місяців, страховий стаж позивачки становить 30 років 00 місяців 12 днів, стаж за вислугу років на 11.10.2017 - становить 18 років 05 місяців 01 день.
Також зазначено, що при обчисленні страхового стажу згідно трудової книжки від 15.02.1986 НОМЕР_2 не враховано період роботи з 01.01.1992 по 03.07.2000 на території республіки Туркменістан, оскільки починаючи з 19.06.2023 Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. Обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього СРСР, а в подальшому незалежних державах, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюватиметься відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів. На сьогодні такі двосторонні угоди /договори з Республікою Туркменістан в галузі пенсійного забезпечення не укладено.
У трудовій книжці позивачки НОМЕР_2 , заповненої 15.02.1986 у ТССР, наявні записи: 
№№ 5 – 7 щодо її роботи в Ясла-садку № 55 м. Ашхабад (Туркменістан) на посаді вихователя з 12.09.1988 до 03.07.2000 включно; 
№№ 10 – 14 щодо роботи позивачки вчителем у Загальноосвітній школі № 5 м. Красноармійська (у наступному Навчально-виховний комплекс № 2 Покровської міської ради Донецької області з 27.08.2002 до 31.08.2020 включно; 
№ 15 щодо прийняття на посаду вчителя Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 Покровської міської ради Донецької області з 01.09.2020.
Наказом від 10.01.2025 № 4-к позивачку звільнено за власним бажанням з посади вчителя із Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 Покровської міської ради Донецької області.
З форми РС-право розрахунку стажу щодо позивачки випливає, що період з 12.09.1988 до 31.12.1991 включно враховано до її спеціального стажу (Прац.освіти, соцзабезпечення), проте спірний період 01.01.1992 до 03.07.2000 включно не враховано до її спеціального стажу. Також період з 02.09.2002 до 11.10.2017 включно враховано до спеціального стажу (Прац.освіти, соцзабезпечення) позивачки, але спірний період з 12.10.2017 до 10.01.2025 включно не враховано до її спеціального стажу, а враховано тільки до страхового стажу.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку із відмовою в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення».
Пунктом 2-1 розділу XV Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV) передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до п. 16 розділу XV Закону № 1058-IV передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.
Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Закон України від 3 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11.10.2017.
Статтею 55 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-XII), з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року № 2-р/2019 (справа № 1-13/2018 (1844/16, 3011/16)), передбачені окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку (п. «е» цієї статті).
Приписами ст. 7 Закон № 1788-XII установлено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі – Перелік № 909).
До вказаного переліку у загальноосвітніх навчальних закладах включено вчителя. Також у дошкільних навчальних закладах включено вихователів.
Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, яка була ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення.
Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.
Відповідно до Закону України від 1 грудня 2022 року № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», Верховна Рада України постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, а також вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.
Водночас п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 зазначив наступне: «Відповідно до вказаного Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.
Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення».
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року передбачено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Статтею 11 указаної Угоди передбачено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Зі змісту ст. 13 указаної Угоди випливає, що пенсійні права громадян держав-учасників Співдружності, які виникли у відповідності до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і у випадку виходу з Угоди держави-учасника, на території якої вони мешкають.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення” постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Указана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Спірний період з 01.01.1992 по 03.07.2000 виник до набуття чинності вказаною Постановою і підтверджуються трудовою книжкою позивачки, тому відсутні підстави для його неврахування до спеціального стажу позивачки.
Отже, указаний період протиправно не врахований до страхового стажу позивачки під час розгляду заяви про призначення пенсії.
Як зазначено відповідачем у спірному рішенні, стаж за вислугу років позивачки на 11.10.2017 - становить 18 років 05 місяців 01 день.
Отже, з урахуванням спірного періоду з 01.01.1992 до 03.07.2000 включно спеціальний стаж позивачки (працівники освіти) станом на 11.10.2017 становить більше 26 років 6 місяців.
Відтак, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року № 2-р/2019 (справа № 1-13/2018(1844/16, 3011/16)), позивачка станом на 11.10.2017 мала достатній спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років згідно з п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідач протиправно відмовив позивачці в призначенні пенсії за вислугу років.
Крім того, у постанові від 6 листопада 2023 року у справі №240/24/21 Верховний Суд зазначив, що обмежуючи пунктом 2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.
Суд зазначає, що стаж позивачки (працівники освіти) з 12.10.2017 до 10.01.2025 включно підтверджується записами в трудовій книжці (з урахуванням наказу від 10.01.2025 № 4-к), а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.
Також суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Частиною 4 ст. 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
За таких обставин, на думку суду, з метою ефективного відновлення порушеного права позивача його позов підлягає задоволенню в повному обсязі, у тому числі щодо вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію.
Правильність застосування наведеного способу захисту порушеного права позивача підтверджується практикою Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 227/4273/16-а і в рішенні від 21 квітня 2021 року у справі № 360/3611/20.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2025 року у справі № 200/4158/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 15 січня 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

І. Д. Компанієць