ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/288/26 Справа № 204/11608/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

28 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Ткаченко І.Ю.,
суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.,
за участю секретаря - Триполець В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги водопостачання та водовідведення
за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради
на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В: 

29 листопада 2024 року КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідачки ОСОБА_1 із вимогою про стягнення заборгованості по оплаті за послуги водопостачання та водовідведення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам. Між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачкою встановлені фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року «Про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради», абоненту відкрито особовий рахунок. Споживачка зобов`язана оплатити послуги, якщо вона фактично користується ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачки від оплати комунальних послуг. Відповідно до розрахунку сума заборгованості відповідачки за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідачка є власником квартири, якій відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , з січня 2002 року та станом на 30 вересня 2024 року, складає 130251 гривня 76 копійок. Тому позивач вимушений звернутися із вказаним позовом до суду, в якому він прохає стягнути з відповідачки суму заборгованості, що утворилася станом на 30 вересня 2024 року у розмірі 146407 гривень 62 копійок, яка складається з: суми основного боргу – 130251 гривня 76 копійок (за період з січня 2002 року та станом на 30 вересня 2024 року), інфляційне збільшення суми боргу – 14316 гривень 28 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних – 1839 гривень 58 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), а також сплачений ним судовий збір у сумі 3028 гривень (а.с.1-3).

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2025 року позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення – залишено без задоволення (а.с.66-68).

Не погодившись з таким рішенням суду, КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулося із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, необґрунтованість, ухвалене з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до необґрунтованого висновку суду про залишення позову без задоволення. Зазначає, що до позову додано належні та допустимі докази у справі, а саме розрахунок заборгованості, перелік тарифів, які діяли на час утворення заборгованості, рішення Дніпровської міської ради, якими затверджено норми споживання води для населення, що підтверджує правильність нарахування розрахунку, довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про залишення позову без задоволення (а.с.71-72).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 22 березня 2023 року № 72/35 (а. с. 13 та на звороті).
Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 04 жовтня 2024 року (а. с. 5), у кв. АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 14 грудня 1999 року); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 21 січня 2002 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 28 липня 2007 року), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 25 червня 2009 року) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (з 19 жовтня 2011 року) (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог КП «Дніпроводоканал» ДМР, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Нормами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
У статті 67 Житлового кодексу Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 зазначив, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.
Отже, сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачці послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачка була зобов`язана сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.
Так, статтею 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна.

Звертаючись з позовом до суду, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , як власниці квартири, суми заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з січня 2001 року по вересень 2024 року, з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення в розмірі 146407 гривень 62 копійок, яка складається з: суми основного боргу – 130251 гривня 76 копійок (за період з січня 2002 року та станом на 30 вересня 2024 року), інфляційне збільшення суми боргу – 14316 гривень 28 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних – 1839 гривень 58 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), на підтвердження чого позивачем надано суду розрахунок заборгованості за два різні періоди: з січня 2002 року по червень 2018 року (а. с. 9 та на звороті) та, з липня 2018 року по вересень 2024 року (а. с. 10-12), а також, довідку про склад сім`ї (а. с. 5).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а. с. 5) від 04 жовтня 2024 року, у кв. АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 14 грудня 1999 року); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 21 січня 2002 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 28 липня 2007 року), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 25 червня 2009 року) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (з 19 жовтня 2011 року) (а. с. 5).

Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилася за період з січня 2002 року по вересень 2024 року, на підтвердження чого надано два різні розрахунки заборгованості: за період з січня 2002 року по червень 2018 року (а. с. 9 та на звороті) та, з липня 2018 року по вересень 2024 року (а. с. 10-12).

Однак, вказаний розрахунок заборгованості за період з січня 2002 року по червень 2018 року (а.с. 9 та на звороті) є арифметично невірним, оскільки, він не містить ані тарифів, за якими здійснювалися розрахунки; ані норм, на які здійснюється нарахування, ані відомостей про те, яким чином та на підставі чого здійснювалися перерахунки. 
Більш того, даний розрахунок здійснений з розрахунку на 5 осіб, тоді як у період: з 01 січня 2002 року по 20 січня 2002 року за даною адресою відповідачка була зареєстрована сама, а з 21 січня 2002 року по 27 липня 2007 року – 2 (відповідачка та ОСОБА_2 ); з 28 липня 2007 року по 24 червня 2009 року – 3 (відповідачка, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ); з 25 червня 2009 року 18 жовтня 2011 року – 4 (відповідачка, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), а з 19 жовтня 2011 року й дотепер – 5 (відповідачка, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції вказав, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за період часу з січня 2002 року по червень 2018 року (а. с. 9 та на звороті), є неналежним доказом у справі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що із розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по вересень 2024 року (а. с. 10-12), вбачається, що позивачем здійснювалися перерахунки, однак, яким чином та на підставі чого вони здійснювалися невідомо. При цьому, із вказаного розрахунку вбачається, що з грудня 2019 по травень 2023 року у відповідачки оплата послуг здійснювалася монетизацією (субсидією), але в якому розмірі незрозуміло.

Також, з наданого позивачем розрахунку (а. с. 10-12) не зрозуміло, яка саме сума заборгованості рахується за відповідачкою, оскільки станом на вересень 2024 року рахунок відповідачки має наступні значення: вхідне сальдо 128211,86; нараховане ЦВП 1160,42; нараховане ЦВВ 843,48; нараховане абонплата 18,54 та 17,46; вихідне сальдо 130251,76; інфляція 0; 3% - 0; що загалом не відповідає заявленим позовним вимогам, в цій частині. Вказаний розрахунок заборгованості не має жодної калькуляції щодо порядку нарахування позивачем відповідачці інфляційного збільшення та 3 % річних (суми боргу, індексу інфляції, кількості днів прострочення тощо), що в свою чергу позбавляє суд можливості здійснити перевірку правильності розрахунку та обґрунтованості заявлених сум до стягнення.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за період часу з липня 2018 року по вересень 2024 року (а.с. 10-12) також є неналежним доказом у справі, будь-яких інших розрахунків, в тому числі здійснених власноручно, на обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не прийняв до уваги надані позивачем докази від 03 березня 2025 року (а. с. 29-59), зокрема: рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 82 від 26 лютого 2013 року та № 939 від 18 вересня 2018 року та перелік тарифів для населення, які діяли з 01 березня 2012 року по 31 січня 2023 року, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20 грудня 2004 року № 3884, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 26 лютого 2013 року № 82 (а. с. 29-59), оскільки звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, тим більше, що частиною із вказаних документів він керується у своїй діяльності, а інша частина – перебуває у його розпорядженні. Вказані документи позивачем подані до суду без зазначення поважності причин пропуску подачі даних документів до суду й без клопотання про поновлення строків на їх подання.
Водночас слід зазначити, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача, а обов`язку відповідача спростувати позовні вимоги завжди передує обов`язок позивача щодо їх доведення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано суду два загальних розрахунки заборгованості за різні періоди: з січня 2002 року по липень 2018 року (а. с. 9 та на звороті) та з липня 2018 року по вересень 2024 року (а. с. 10-12), які є необґрунтованим, невмотивованими, арифметично невірними та такими, що не узгоджуються, ані між собою, ані і з іншими доказами у справі, у зв`язку з чим визнані судом неналежними доказами, натомість інших розрахунків заборгованості, в тому числі здійснених власноручно, щодо відповідної кількості зареєстрованих осіб в той чи інший період надання позивачем послуг з водопостачання, а також відповідних розрахунків (із зазначенням обов`язкових вихідних даних) щодо стягнення з відповідачки інфляційних збитків та 3 % річних, позивачем суду не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність (належними, достатніми та допустимими доказами) та не аргументованість позовних вимог щодо стягнення з відповідачки суми заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення в розмірі 146407 гривень 62 копійок, яка складається з: суми основного боргу – 130251 гривня 76 копійок (за період з січня 2002 року та станом на 30 вересня 2024 року), інфляційне збільшення суми боргу – 14316 гривень 28 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних – 1839 гривень 58 копійок (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено та належним чином надано оцінку обставинам та доказам у справі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, та спростовуються положеннями статей 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства), у розумінні яких суд «не з`ясовує» та не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити та надати відповідні докази.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження заборгованості надано розрахунок заборгованості, що підтверджує наявну заборгованість відповідача за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечать наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань апеляційна скарга не містить.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Судді: