Справа № 161/19359/24 	Головуючий у 1 інстанції: Пустовойт Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1403/25  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 грудня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
секретар судового засідання Русинчук М. М.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимирського міського суду Волинської області від 02 жовтня 2025 року,

                                         В С Т А Н О В И В :
18 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що у 2011 році вона з відповідачем працювали разом в медичному коледжі м. Володимир-Волинський Волинської області. 
У квітні того ж року відповідач приїхала зі своїм сином до місця її проживання на АДРЕСА_1 з проханням позичити їй гроші в сумі 7 500 доларів США для придбання автомобіля. 
Між ними було укладено усний договір позики, оскільки вони працювали разом і не було підстав не довіряти відповідачу.
ОСОБА_3 отримала гроші та зобов`язалася повернути їх через певний час.
Факт надання позики підтверджується свідками.
Строк повернення позики сплив 01.01.2024.
Оскільки отримані грошові кошти їй не повернуто, просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 несплачену суму боргу позики у розмірі 318 853,24 грн, з яких 309 566,25 грн сума позики і 9 286,99 грн – 3 % річних.
Рішенням Володимирського міського суду Волинської області від 02 жовтня 2025 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на необ`єктивність, необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про задоволення позову.
Зазначає, що суд не врахував обставини, на які вона посилалася в позовній заяві. Також вона зверталася до правоохоронних органів з приводу цього питання, але їй було рекомендовано звернутися до суду, оскільки між нею і відповідачем виникли цивільно-правові відносини.
Відповідач подала 01.12.2025 письмове пояснення, у якому заперечила вимоги апеляційної скарги і просить залишити її без задоволення.
У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав і просять її задовольнити.
Будучи належним чином повідомлена про день та годину розгляду справи, відповідач у судове засідання не з`явилася і її неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.       
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка  позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до вимог п. п. 1-5 ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Позивачка звернулася із позовом у жовтні 2024 року, обґрунтовувала свої вимоги невиконанням відповідачкою боргових зобов`язань згідно з усною домовленістю, за якою вона передала відповідачці у позику в квітні 2011 року кошти у розмірі 7 500 доларів США, які остання зобов`язалася повернути через певний час.
Тобто сума позики не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики мав бути укладеним у письмовій формі, оскільки можливість укладення такого договору за усною домовленістю сторін законом не передбачено.
У поданій суду першої інстанції заяві від 10.03.2025 відповідачка позов не визнала, оскільки факту передачі коштів не було.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надала жодних належних та допустимих доказів на доведення факту укладення з відповідачем договору позики та передачі їй коштів.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки позивач не надала належних, допустимих і достовірних доказів як щодо укладення в квітні 2011 року з відповідачкою договору позики, так і передачі їй коштів у розмірі 7 500 доларів США.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч. ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6).
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
За змістом цієї норми не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину (постанова Верховного Суду від 12.11.2020 в справі № 642/3198/19).
Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (постанова Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 947/29816/19). 
Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд не урахував пояснення свідків – відхиляються апеляційним судом, оскільки спростовуються мотивацією оскаржуваного рішення суду.
Позивач не надала письмового доказу укладення договору позики, а пояснення свідків не є допустими доказами у такій категорії справ.
Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з правильним застосуванням норм матеріального права і додержанням норм процесуального права. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд  
                                        У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володимирського міського суду Волинської області від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий – суддя 

Судді