ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/5508/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К., 
за участю секретаря судового засідання - Прокопенко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Фонду державного майна України 
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 (суддя Ковтун С. А.),
постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 (головуючий суддя Ходаківська І. П., судді Владимиренко С. В., Демидова А. М.),
додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025                                     (суддя Ковтун С. А.),
постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 (головуюча суддя Ходаківська І. П., судді Владимиренко С. В., Демидова А. М.) 
і додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 (головуюча суддя Ходаківська І. П., судді Владимиренко С. В., Демидова А. М.) 
у справі № 910/5508/23
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву 
до Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд державного майна України,
про розірвання договору оренди та виселення,
(у судовому засідання взяли участь представник відповідача - Тарасенко О. В. та представник третьої особи - Божинський В. В.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав заявленого позову
1.          Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» про розірвання договору від 18.12.2018 № 347 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, та виселення з нежитлових приміщень, розташованих за адресою: місто Київ, вулиця Остапа Вишні, 5-А.
2.          Заявлені позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором щодо повного та своєчасного внесення орендної плати, а також порушення його умов внаслідок передачі орендованого майна в суборенду іншим особам та нездійснення страхування об`єкта оренди. 
Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень, ухвалених у цій справі
3.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2023 у справі №   910/5508/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024, позов задоволений. Розірвано договір оренди від 18.12.2018 № 347 та виселено відповідача з орендованого майна.
4.          Ухвалюючи ці рішення, суди попередніх інстанцій встановили обставини порушення відповідачем умов договору, а саме: 1) систематичне порушення строку сплати орендної плати та 2) невиконання обов`язку зі страхування орендованого майна у період з 24.05.2022 до 07.08.2022, що є істотними порушенням умов договору в розумінні приписів статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК   України) та 3)   передачу орендованого майна в користування третім особам без згоди орендодавця, що прямо передбачено умовами договору оренди як підстава для його розірвання.
5.          Постановою Верховного Суду від 29.05.2024 зазначені судові рішення скасовано, а справу №910/5508/23 направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
6.          За висновками Верховного Суду ні приписи статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ні умови договору не містять таких підстав для дострокового припинення договору оренди, як систематична несвоєчасна сплата орендної плати та нездійснення страхування орендованого майна, а висновки судів попередніх інстанцій про необхідність задоволення позову Регіонального управління з цих підстав є помилковими. Водночас, визнаючи обставину передачі відповідачем орендованого майна в користування іншим особам достатньою підставою для дострокового розірвання договору, суди попередніх інстанції не врахували того, що має місце взаємна суперечність змісту договору оренди, за якої виконання орендарем однієї з його умов (неможливість передачі майна в користування іншим особам) виключає можливість реалізації ним передбаченої договором мети використання орендованого майна - розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення. Внаслідок цього суди дійшли передчасного висновку про можливість розірвання договору оренди, керуючись виключно самою по собі обставиною перебування в орендованому майні інших осіб.
7.          За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025, у задоволенні заявленого у справі №   910/5508/23 позову відмовлено.
8.          Виконавши вказівки Верховного Суду, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновків, що у цій справі договір оренди укладено сторонами на підставі типового договору оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від   23.08.2000 № 1774, з огляду на що позивач несе ризики неясності та суперечливості його умов, і така суперечливість повинна тлумачитись на користь іншої сторони договору - відповідача, наслідком чого у орендаря є право відповідно до пункту 1.2 договору, не змінюючи цільового використання майна, розміщувати у предметі оренди майстерні з технічного обслуговування та ремонту автомобілів, суб`єктів господарювання, які здійснюють побутове обслуговування населення. Доводи позивача про відсутність у орендованих приміщеннях творчих спілок, громадських, релігійних та благодійних організацій на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності (101,1 кв.м), не можуть бути підставою для розірвання договору, оскільки такі дії не є передачею майна у користування іншим особам, і дані про те, що ця площа використовується за іншим цільовим призначення, відсутні. З огляду на наведене, вимога про розірвання договору оренди задоволенню не підлягає, а вимога про виселення відповідача є похідною від нею, тому і в її задоволенні слід відмовити.
9.          Також у цій справі Господарським судом міста Києва ухвалено додаткове рішення від   28.07.2025, яким стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на користь Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» 3 0000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
10.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 зазначене рішення залишено без змін.
11.          Згідно з викладеними у цих судових рішеннях висновками відповідачем доведено понесення ним витрат на правничу допомогу у заявленому до стягнення розмірі, натомість позивач їх неспівмірності не обґрунтував.
12.          Крім того, додатковою постановою Північного апеляційного господарського суд від 13.10.2025 було частково задоволено заяву Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» про розподіл судових витрат. Стягнуто на користь відповідача з Фонду державного майна України по місту Києву 10 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині заяви відмовлено.
13.          Як зазначив суд апеляційної інстанції, ураховуючи рівень складності спору у цій справі, його предмет, наявність відповідної судової практики, не доведення заявником, що судові витрати у заявленому розмірі є дійсно необхідними та неминучими, розмір витрат на професійну правничу допомогу, яку слід покласти на позивача становить 10   000, 00 грн.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційні скарги та узагальнені доводи, наведені у них
14.          Фонд державного майна України звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішенням Господарського суду міста Києва від   12.12.2024, постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
15.          У цій касаційній скарзі (з урахуванням її нової редакції) скаржник, як на підстави касаційного оскарження, посилається на пункти 1, 3 і 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та зазначає, зокрема, таке:
1) щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України
Судами застосовано положення статті 24 Закон України «Про оренду державного та комунального майна» без урахування положень частини другої статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідний правовий висновок щодо орендних відносин зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №   918/391/23. Зокрема, ними не враховано висновки щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України в контексті систематичної несплати орендної плати за користування майном.
2) щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України
Відсутня усталена правова позиція Верховного Суду щодо застосування норми статті 651 ЦК України до правовідносин оренди державного та комунального майна, зокрема, у частині розірвання договору через систематичне порушення його умов. Відсутній уніфікований висновок Верховного Суду щодо коректного застосування статті 651 ЦК України у контексті спорів, пов`язаних із достроковим розірванням договорів оренди державного чи комунального майна. Ключовий аспект невизначеності полягає у тлумаченні та кваліфікації систематичного порушення умов договору орендарем (наприклад, систематична недоплата орендної плати). А тому потрібне чітке роз`яснення, яким чином таке «систематичне порушення» корелюється з поняттям «істотного порушення» договору як необхідна умова для його розірвання через суд згідно з частиною другою статті 651 ЦК України, враховуючи специфіку публічно-правового статусу орендованого майна. Також відсутній необхідний висновок Верховного Суду щодо правильного застосування статті 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», що регулює передачу майна у суборенду. Оскільки пряма законодавча заборона на передачу в суборенду майна, яке було отримане орендарем без проведення аукціону (конкурсу). Позиція Верховного Суду має визначити, чи є ця заборона імперативною, що виключає можливість її подолання навіть за наявності взаємної суперечності умов договору.
3) щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України)
Судом не досліджено зібрані у справі докази, щодо систематичної несплати орендної плати за користування орендним майном, зокрема надані сторонами доказів систематичної заборгованості відповідача перед позивачем та Фондом державного майна України як балансоутримувачем майна, та не застосовано положення частини другої статті 651 ЦК України.
16.          Разом з тим Фонд державного майна України подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати додаткове рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від   08.10.2025, додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від   13.10.2025 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні на користь відповідача 30   000, 00 грн та 10   000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
17.          Підставою касаційного оскарження цих судових рішень скаржник визначає підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, стверджуючи, що при їх ухваленні судами попередніх інстанцій не було ураховано висновки про застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від   13.02.2020 у справі № 911/2686/18, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від   19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, додатковій постанові Верховного Суду від   07.11.2019 у справі № 905/1795/18, постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19.
Позиція інших учасників справи
18.          У межах встановленого Верховним Судом строку Громадська організація «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» подала відзиви на касаційні скарги Фонду державного майна України, у яких просить залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
19.          Як з`ясували суди попередніх інстанцій, за умовами укладеного Фондом державного майна України (орендодавець) та Громадською організацією «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» (орендар) договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 18.12.2018 № 347 в строкове платне користування орендаря надано нерухоме майно, що належить до державної власності, а саме нежитлові приміщення загальною площею 992,7 кв.м, що є частиною нежилих приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Остапа Вишні, буд. 5-А.
20.          Згідно з пунктом 1.2 цього договору майно передано в оренду з цільовим використанням ? з метою розміщення майстерень, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт автомобілів загальною площею 714,4 кв.м., розміщення творчих спілок, громадських, релігійних та благодійних організацій на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності загальною площею 101,1 кв.м, розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення загальною площею 177,2 кв.м.
21.          Орендна плата за договором від 18.12.2018 № 347 визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу і становить за базовий місяць розрахунку листопад 2018 року - 124188,57 грн (без податку на додану вартість (ПДВ)). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством.
22.          Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
23.          Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50   % до 50   % не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.
24.          Наведені умови викладено у пунктах 3.1, 3.2, 3.3, 3.6 договору оренди.
25.          Пунктом 5.1 договору від 18.12.2018 № 347 передбачено, що орендар зобов`язується використовувати орендоване майно відповідно до його цільового призначення та умов цього договору.
26.          За змістом пункту 5.8 договору орендар зобов`язується протягом 10 робочих днів після укладення цього договору застрахувати майно на користь балансоутримувача на суму, не меншу ніж вартість за висновком про вартість та актом оцінки у порядку, визначеному законодавством, зокрема від пожежі, затоплення, протиправних дій третіх осіб, стихійного лиха. Постійно поновлювати договір страхування так, щоб протягом строку дії цього договору майно було застрахованим, і надавати орендодавцю копії завірених належним чином договору страхування (договорів страхування) і платіжного доручення (платіжних доручень) про сплату страхового платежу (страхових платежів).
27.          Сторони погодили та зазначили у пункті 10.1 договору від 18.12.2018 № 347, що строк його дії становить 10 років: з 18.12.2018 до 17.12.2028 включно.
28.          При цьому відповідно до пунктів 10.5, 10.6 договору оренди його чинність достроково припиняється за взаємною згодою сторін або за рішенням суду. Договір може бути достроково розірвано на вимогу орендодавця, якщо орендар: користується майном не відповідно до умов цього договору; погіршує стан майна; не сплачує орендну плату протягом 3-х місяців підряд; не робить згідно з умовами цього договору поточний ремонт майна; передав майно, або його частину у користування іншій особі; перешкоджає співробітникам орендодавця, балансоутримувача та/або уповноваженого органу управління здійснювати контроль за використанням майна, виконанням умов цього договору.
29.          У пункті 11.1 договору від 18.12.2018 № 347 передбачено, що орендоване майно не підлягає приватизації та передачі в суборенду.
30.          11 вересня 2019 року сторонами договору оренди було укладено договір, яким замінено орендодавця на Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву.
31.          Звернувшись у цій справі з позовом про розірвання договору оренди та виселення відповідача з орендованого майна, Регіональне відділення Фонду державного майна України стверджувало, що орендарем істотно порушено свої зобов`язання за договором в частині своєчасної сплати орендної плати, не було здійснено страхування орендованого майна після 23.05.2022 та порушено заборону передачі орендованого майна у користування третім особам. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
32.          Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
33.          Дослідивши в межах вимог касаційних скарг Фонду державного майна України наведені в них доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що подані у цій справі касаційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Щодо оскарження рішення Господарського суду міста Києва від   12.12.2024 та постанови Північного апеляційного господарського суду від   10.09.2025
34.          Зі змісту касаційної скарги Фонду державного майна України вбачається, що зазначені судові рішення скаржник оскаржує з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.
35.          У контексті доводів, якими він обґрунтовує ці підстави, Верховний Суд насамперед звертає увагу на те, що в ухваленій у цій справі постанові суду касаційної інстанції від   29.05.2024, якою її було передано на новий розгляд, викладено таке:
« 30. Оскільки ні приписи статті 24 Закону № 157-ІХ [Закон України «Про оренду держаного та комунального майна»], ні умови Договору не містять таких підстав для дострокового припинення договору оренди, як систематична несвоєчасна сплата орендної плати та нездійснення страхування орендованого майна, висновки судів попередніх інстанцій про необхідність задоволення позову Регіонального управління з цих підстав є помилковими.
31. Щодо іншої підстави позову, яка стосується передачі відповідачем майна в користування іншим особам, то, як правильно зазначено судами, така підстава для дострокового розірвання Договору на вимогу орендодавця прямо передбачена умовами цього Договору (пункт 10.6).
…
38. Разом з тим, визнаючи обставину передачі відповідачем орендованого майна в користування іншим особам достатньою підставою для дострокового розірвання Договору, суди попередніх інстанції не врахували наступне.
39. У пункті 1.2 Договору сторони погодили, що майно передається в оренду з метою розміщення майстерень, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт автомобілів, розміщення творчих спілок, громадських, релігійних та благодійних організацій на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності, розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення.
40. У той же час в пункті 10.6 Договору передача орендарем майна, його частини у користування іншій особі є підставою для дострокового розірвання Договору на вимогу орендодавця.
41. Таким чином, має місце взаємна суперечність змісту Договору, за якої виконання орендарем однієї з його умов (неможливість передачі майна в користування іншим особам) виключає можливість реалізації ним передбаченої Договором мети використання орендованого майна - розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення.
42. Проте суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, не здійснили системний аналіз та тлумачення умов Договору, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про можливість розірвання Договору, керуючись виключно самою по собі обставиною перебування в орендованому майні інших осіб.»
36.          Тож Верховним Судом вже висловлено висновок про те, що систематична несвоєчасна сплата орендної плати та нездійснення страхування орендованого майна у даному випадку не можуть бути підставами для дострокового розірвання договору оренди в судовому порядку, а на новий розгляд до суду першої інстанції справу № 910/5508/23 було скеровано саме задля встановлення обставин передачі орендованого майна в користування іншим особам та їх оцінки, як підстави для розірвання договору, з огляду на його умови (пункти 1.2, 10.6 договору).
37.          У поданій касаційній скарзі Фонд державного майна України вдається до власного тлумачення висловленого у постанові від 29.05.2024 висновку щодо систематичної несвоєчасної сплати орендної плати (пункти 6 і 35 цієї постанови) та спонукає Верховний Суд до переоцінки цієї підстави заявленого позову на користь позивача. Проте суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати оцінку власних висновків у цій же справі після її нового розгляду (як і відступати від висновків Верховного Суду у цій же справі). Тому відповідні доводи касаційної скарги не можуть бути розглянуті Верховним Судом. 
38.          Так само не підлягають переоцінці Верховним Судом в силу приписів статті 300 ГПК України (і з урахуванням зазначених вище висновків Верховного Суду) здійснене судами попередніх інстанцій при новому розгляді справи №   910/5508/23 дослідження обставин належного/неналежного виконання орендарем свого обов`язку зі сплати орендної плати (зокрема, в контексті застосування статті 651 ЦК України). 
39.          Водночас «obiter dictum» стосовно цього Верховний Суд вбачає за можливе зазначити, що правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від   20.11.2024 у справі №   918/391/23, на яку посилається скаржник, стосуються спірних правовідносинах, що виникли з оренди землі, та полягають у розмежуванні частини другої статті 651 ЦК України та пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, як правових підстав для розірвання договорів оренди земельних ділянок. Висновків про застосування норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (зокрема, статті 24 цього закону) суд касаційної інстанції у вказаній постанові не робив, оскільки спір у справі не стосувався оренди такого майна, а відповідні орендні правовідносини мають неоднакове правове регулювання ? їх врегульовано різними спеціальними законодавчими актами.
40.          Натомість оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, можливе виключно за таких умов: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
41.          Однак, доводи касаційної скарги Фонду державного майна України в частині обґрунтування підстави, передбаченої пункту 1 частини другої статті 287 ГПК   України не свідчать про наявність зазначених умов у їх сукупності та стосуються виключно питання, що вже було вирішено Верховним Судом при направленні цієї справи на новий розгляд, а отже ця визначена скаржником підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження. 
42.          Разом з тим при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
43.          Аналізуючи доводи скаржника, наведені на обґрунтування зазначеної підстави касаційного оскарження, Верховний Суд вбачає, що під час нового розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій з урахуванням змісту укладеного сторонами договору оренди було встановлено недоведеності такого порушення орендарем його умов, що мало б наслідком розірвання цього договору. 
44.          Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями досліджувати докази та встановлювати фактичні обставини справи (частина друга статті 300 ГПК   України).
45.          Тож, оскільки висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на встановлених ними у цій справі фактичних обставинах, які не можуть бути переоцінені під час її касаційного перегляду, Верховний Суд не вбачає підстав для надання на вимогу скаржника роз`яснень щодо співвідношення понять «систематичне порушення» та «істотне порушення», оскільки встановлення відповідних порушень залежить виключно від обставин конкретної судової справи, та не вбачає підстав для формулювання висновків щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України у спірних правовідносинах, неправильного застосування якої судами попередніх інстанцій скаржник не довів.
46.          Стосовно інших доводів, якими обґрунтовано підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зауважує, що у частині другій статті 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у редакції, чинній на момент укладення договору від 18.12.2018 № 347, було унормовано, що орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди.
47.          Відтак визначальним для застосування наведеної норми у відповідній редакції є встановлення дійсного змісту умов договору оренди, якими урегульовано питання передачі орендованого майна третім особам. 
48.          У цій справі, проаналізувавши на виконання вказівок Верховного Суду умови укладеного сторонами договору оренди, суди попередніх інстанцій зазначили, що його укладено на підставі типового договору, затвердженого наказом Фонду держаного майна України, що свідчить про те, що ризики неясності та суперечливості його умов несе позивач, а тому така суперечливість повинна тлумачитись на користь іншої сторони - відповідача, наслідком чого є право орендаря, відповідно до пункту 1.2 договору, не змінюючи цільового використання майна, розміщувати у предметі оренди майстерні, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт автомобілів, суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення.
49.          Оскільки викладені висновки судами попередніх інстанцій зроблено, виходячи зі змісту укладеного сторонами договору оренди, і це повністю відповідає частині другій статті 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у відповідній редакції, Верховний Суд не вбачає підстав для формулювання висновку щодо застосування її чинної редакції, про який зазначає скаржник у касаційній скарзі.
50.          Отже, визначена Фондом державного майна України підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, також не підтвердилась під час касаційного провадження.
51.          Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
52.          За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
53.          З наведеного слідує, що достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не належного дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з підтвердженим обґрунтуванням скаржника заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
54.          За таких обставин, недостатніми є доводи скаржника про неналежне дослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, з урахуванням не підтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.
55.          Крім того, відповідні доводи Фонду державного майна України стосуються виключно переоцінки доказів і встановлення інших обставин щодо систематичної несплати орендної плати, ніж ті що були встановлені судами попередніх інстанцій. 
56.          Тобто по-перше вони стосуються тієї частини підстав заявленого позову, у якій, як вже зазначалось, ця справа на новий розгляд не направлялась, а по-друге потребують дослідження доказів та встановлення фактичних обставин справи, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції (вже згадувана стаття 300 ГПК України).
57.          Ураховуючи викладене, скаржник не навів належного обґрунтування і передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження.
58.          Таким чином, усі визначені Фондом державного майна України у цій касаційній скарзі підстави касаційного оскарження не знайшли свого належного обґрунтування, у зв`язку з чим Верховний Суд не вбачає підстав для її задоволення.
Щодо оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від   28.07.2025, постанови Північного апеляційного господарського суду від   08.10.2025 та додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від   13.10.2025
59.          Причиною звернення до Верховного Суду з касаційною скаргою на зазначені судові рішення стала незгода скаржника із стягненням на користь Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» витрат на професійну правничу допомогу у відповідних розмірах.
60.          За твердженнями Фонду державного майна України відповідачем не було належним чином доведено розумності, реальності та співмірності розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які були ним заявлені, а висновки, викладені у вищевказаних судових рішеннях судів попередніх інстанцій, не узгоджуються із наведеним у постановах Верховного Суду від   13.02.2020 у справі №   911/2686/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від   19.02.2020 у справі №   755/9215/15-ц, додатковій постанові Верховного Суду від   07.11.2019 у справі № 905/1795/18.
61.          На підтвердження своєї позиції скаржник посилається і на інші постанови Верховного Суду, проте обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження їх не визначає. Тож Верховний Суд аналізує аргументи касаційної скарги лише в частині, що охоплюється визначеною скаржником підставою касаційного оскарження.
62.          Стосовно цього Верховний Суд зазначає, що правила розподілу витрат на професійну правничу допомогу унормовано у статті 126 ГПК України.
63.          Відповідно до четвертою цієї статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)   складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
64.          Частинами п`ятою та шостою названої статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
65.          Таким чином, зважаючи на наведені законодавчі норми, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, проте лише за клопотанням іншої сторони.
66.          Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частин п`ятої , шостої статті 126 ГПК України). Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 цього Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 
67.          При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
68.          Такі правові висновки викладено, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №   922/445/19.
69.          У поданій касаційній скарзі Фонд державного майна України цитує висновки з постанови Верховного Суду від   13.02.2020 у справі №   911/2686/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, додаткової постанови Верховного Суду від   07.11.2019 у справі № 905/1795/18, додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від   19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, згідно з якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
70.          Разом з тим, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права може бути підставою для перегляду судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України не в будь-якому випадку, а тоді, коли саме неврахування такого правового висновку щодо застосування конкретної норми права призвело до помилкового висновку, що прямо або опосередковано впливає на ухвалене рішення по суті.
71.          Натомість у цьому випадку Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на те, що місцевий господарський суд ухвалив додаткове рішення від   28.07.2025, а суд апеляційної інстанції - постанову від   08.10.2025  та додаткову постанову від   13.10.2025, без урахування вищезазначених висновків суду касаційної інстанції. 
72.          У справі, що переглядається, та в наведених скаржником справах суди встановили різні фактичні обставини щодо понесення витрат на правничу допомогу (їх розміру, співмірності, тощо) та прийняли відповідні рішення, що не свідчить про різне застосування одних і тих самих норм права в подібних правовідносинах.
73.          Верховний Суд зауважує, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.
74.          Водночас вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 ГПК України.
75.          У цій справі, суди попередніх інстанцій вирішили питання щодо обґрунтованості та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши надані заявником докази, якими вони підтверджуються. При цьому суд апеляційної інстанції у додатковій постанові від   13.10.2025 на підставі наданих заявником доказів та з урахуванням поданих Фондом державного майна України заперечень зменшив їх розмір на 50%. 
76.          Це цілком узгоджується з висновками Верховного Суду, на які посилається скаржник, оскільки у наведених ним постановах та додаткових постанова суду касаційної інстанції не міститься протилежного правового висновку щодо застосування норм права, якими врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а лише зазначається, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні такі витрати у всьому заявленому розмірі та повинен у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин їх понесення та заперечень іншої сторони, оцінювати їх співмірність. Висновку про те, що суд не може присудити стягнення витрат на професійну правничу допомогу у саме заявленому розмірі (тобто задовольнити таку заяву повністю) Верховний Суд у наведених скаржником справах не робив.
77.          Таким чином, доводи касаційної скарги Фонду державного майна України не отримали свого підтвердження, позаяк викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки щодо розміру витрат на правничу допомогу, який є обґрунтованим та співмірним за встановлених обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається скаржник, і відповідно це свідчить про те, що визначена ним підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшла свого належного обґрунтування, що водночас виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.
Висновки щодо вимог касаційних скарг
78.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
79.          Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
80.          Ураховуючи, що зазначені скаржником у касаційних скаргах підстави касаційного оскарження, не знайшли свого підтвердження під час здійснення касаційного провадження, касаційні скарги Фонду державного майна України підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення ? без змін.
Розподіл судових витрат
73. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційних скарг та залишає судові рішення, що оскаржувались, без змін, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Фонду державного майна України залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025, рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2024, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 і додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 у справі № 910/5508/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є   остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                       О. В. Случ

Судді                                                                                           Н. О. Волковицька

                                                                                          С. К. Могил