справа № 761/10168/25
головуючий у суді І інстанції Матвєєва Ю.О.
провадження № 22-ц/824/1104/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

22 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, -
в с т а н о в и в :
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка») про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 19 жовтня 2023 року о 08 год 35 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «MercedesBenz E200», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , на вулиці Хрещатик у місті Боярка Фастівського району Київської області, при виїзді на нерегульоване перехрестя, не надав перевагу в русі автомобілю марки «Dodge Grand Caravan», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення, у результаті якого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Вина ОСОБА_2 підтверджена постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2023 року у справі № 369/18337/23. 
На час дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка» за договорами обов`язкового та добровільного страхування наземного транспорту. 
Він звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» із заявою про виплату страхового відшкодування, надав відповідні документи. 
17 січня 2024 року ПрАТ «СК «Уніка» було здійснено виплату страхового відшкодування на його користь за договором добровільного страхування №001410/4437/0025239 від 14 квітня 2023 року у межах ліміту у розмірі 159 000 грн та мінус франшиза 1 000 грн. 
Не погоджуючись із розміром виплаченого страхового відшкодування, він звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою про стягнення з ПрАТ «СК «Уніка» шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2024 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «СК» «Уніка» на його користь у рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, 172 024 грн 71 коп., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 694 грн 73 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 14 451 грн 28 коп. та витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 6 839 грн 79 коп.
Вказане судове рішення ПрАТ «СК «Уніка» добровільно виконало 27 грудня 2024 року.
Оскільки, позивач отримав страхове відшкодування у належному розмірі від відповідача лише 27 грудня 2024 року, то термін прострочки виконання зобов`язання з боку відповідача складає 345 дні, а отже розмір пені за період з 18 січня 2024 року до 27 грудня 2024 року становить 44 124 грн 81 коп., інфляційні втрати за період з 18 січня 2024 року до 27 грудня 2024 року у розмірі 19 841 грн 44 коп., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 18 січня 2024 року до 27 грудня 2024 року 4 864 грн 63 грн., всього - 68 830 грн 88 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 44 124 грн 81 коп., 3% річних від прострочення суми у розмірі 4 864 грн 63 коп., втрати від інфляції - 19 841 грн 44 коп., всього - 68 830 грн 88 коп.
Стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_1 судовий розмір у розмірі 1 211 грн 20 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2024року встановлено обов`язок ПрАТ «СК «Уніка» сплатити ОСОБА_1 - 172 024 грн 71 коп. страхового відшкодування, завданого ДТП, тому має місце прострочення виплати страхового відшкодування з 18 січня 2024 року до 27 грудня 2024 року, а відтак є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «СК «Уніка» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року в мотивувальні та резолютивній частині у частині стягнення пені, зменшивши її з 44 124 грн 81 коп. до 5 934 грн 85 коп. та у частині судового збору, зменшивши його пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 14 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «СК «Уніка» було укладено договір комплексного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 001410/4437/0025239, який включає в себе договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 214137234. Крім того, договір комплексного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту включає в себе умови і щодо добровільного страхування цивільної відповідальності.
Згідно з пунктом 8.2. Поліса загальний ліміт відповідальності у частині добровільної цивільної відповідальності становить 300 00 грн, при цьому: пункт 8.2.1 субліміт за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю третіх осіб, 50 000 грн; пункт 8.2.2 субліміт за шкоду, заподіяну майну третіх осіб - 250 000 грн.
17 січня 2024 року страховик виплатив страхове відшкодування в межах страхової суми за Полісом у розмірі 159 000 грн на реквізити, вказані позивачем.
Також, 17 січня 2024 року в межах договору добровільного страхування цивільної відповідальності було сплачено 18 435 грн 66 коп., всього виплачено 177 435 грн 66 коп.

Відповідач добровільно та вчасно сплатив ліміт страхової суми за Полісом № 214137234 у розмірі 159 000 грн ще до подачі позову до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Тобто виконав свої зобов`язання за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності вчасно, тому пеня за Полісом та Законом, що регулює відносини у частині обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, не може бути розрахована.
Рішенням суду у справі № 369/4509/24 стягнуто кошти саме за договором добровільного страхування цивільної відповідальності.

З цих підстав розрахунок пені не може здійснюватися на підставі пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, а має розраховуватися згідно з умовами добровільного договору цивільної відповідальності, згідно з пунктом 14.3 якого страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасну виплату страхового відшкодування шляхом сплати одержувачу страхового відшкодування пені у розмірі 0,01 % від суми страхового відшкодування за кожний день прострочення, але не більше ніж у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 

Заперечуючи проти апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Кожуховський О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що ПрАТ «СК «Уніка» несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування та зобов`язане відшкодувати на користь ОСОБА_1 пеню (у розмірі подвійної облікової ставки), індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, оскільки ці нарахування є невід`ємною (складовою) частиною боргу зі сплати страхового відшкодування.
Крім того, відповідачем до суду апеляційної інстанції були надані нові докази, а саме Договір комплексного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 001410/4437/0025239, однак, відповідач не подав клопотання про долучення нових доказів та відповідно не обґрунтував поважність їх неподання у суді першої інстанції, тобто, не довів, що їх неподання у суді першої інстанції було обумовлено об`єктивними, незалежними від нього причинами, які не дали змоги своєчасно подати ці докази.

За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині стягнення із ПрАТ «СК «Уніка» на користь позивача пені, тому переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.
Судом установлено, що 19 жовтня 2023 року о 08 год 35 хв. у місті Боярка на вулиці Хрещатик, 158 відбулася ДТП за участю автомобіля марки «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Dodge Grand Caravan», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
Внаслідок вищевказаної ДТП, транспортний засіб марки «Dodge Grand Caravan», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , отримав значні механічні пошкодження.
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2023 року у справі № 369/18337/23 ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу. Постанова набрала законної сили та не оскаржувалась.
На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка», що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №214137234 та сертифікатом комплексного договору страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту (ліміти відшкодування за шкоду, заподіяну майну третіх осіб становлять: 160 000 грн та 250 000 грн відповідно).

На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ОСОБА_1 надав страховику повідомлення про ДТП та заяву про страхове відшкодування, а також інші документи необхідні для здійснення виплати страхового відшкодування на його користь.
17 січня 2024 року ПрАТ «СК «Уніка» здійснено виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 у розмірі 159 000 грн та 18 435 грн 66 коп., що в загальному розмірі складає 177 435 грн 66 коп.
Не погоджуючись із виплаченою сумою страхового відшкодування, ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ПрАТ «СК «Уніка» про стягнення страхового відшкодування. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2024 року у справі № 369/4509/24 позов задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, у розмірі 172 024 грн 71 коп., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 694 грн 73 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 14 451 грн 28 коп. та витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 6 839 грн 79 коп.
Судове рішення від 25 листопада 2024 року ПрАТ «СК «Уніка» добровільно виконало 27 грудня 2024 року.
Згідно з розрахунками, складеними позивачем, за період з 18 січня 2024 року до 27 грудня 2024 року (включно) відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 68 830 грн 88 коп., з якої втрати від інфляції у розмірі 19 841 грн 44 коп., пеня у розмірі 44 124 грн 81 коп., 3% річних у розмірі 4 864 грн 63 коп.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла таких висновків.
Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди передбачені статтями 1166, 1167, 1187 ЦК України, у тому числі завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Статтею 1166 ЦК України визначено, зокрема, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування, згідно з положеннями статті 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (пункт 3 статті 980 ЦК України).
Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування у встановлений договором строк є обов`язком страховика (пункт 3 частини першої статті 988 ЦК України).
За положенням статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.
Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Об`єктом обов`язкового страхування відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу згідно зі статтею 5 цього Закону.
За змістом пунктів 9.1 і 9.2 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 000 грн на одного потерпілого.
Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Страховик, керуючись нормами Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (абзац перший пункту 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Таким чином, ПрАТ «СК «Уніка», уклавши з ОСОБА_2 договір страхування його цивільно-правової відповідальності, взяло на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, 17 січня 2024 року ПрАТ «СК «Уніка» виплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування у загальному розмірі 177 435 грн 66 коп.
Не погоджуючись із виплаченою сумою страхового відшкодування, ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ПрАТ «СК «Уніка» про стягнення страхового відшкодування. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2024 року у справі № 369/4509/24 позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в розмірі 172 024 грн 71 коп., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 694 грн 73 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 14 451 грн 28 коп. та витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 6 839 грн 79 коп.
Судове рішення від 25 листопада 2024 року ПрАТ «СК «Уніка» добровільно виконало 27 грудня 2024 року.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він отримав страхове відшкодування у належному розмірі від відповідача лише 27 грудня 2024 року, тому відповідач повинен сплатити йому за період з 18 січня 2024 року до 27 грудня 2024 року, зокрема, пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Виходячи зі змісту наведеної норми, за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика саме він має сплатити пеню, передбачену наведеним положенням, особі, яка має право на таке відшкодування.
Також, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
У постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановивши, на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2024 року у справі № 369/4509/24, яке має преюдиційне значення, несвоєчасність виплати позивачу страхового відшкодування, яке є грошовим зобов`язанням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача пені, нарахованої за період з 18 січня 2024 року до 27 грудня 2024 року на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок пені не може здійснюватися на підставі пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, а має розраховуватися згідно з умовами добровільного договору цивільної відповідальності, суд апеляційної інстанції не бере до уваги з таких підстав.
Частиною першою статті 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини третя, четверта статті 83 ЦПК України).
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду ПрАТ «СК «Уніка» подало апеляційну скаргу до якої долучило Поліс № 214137234 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладений між ним та ОСОБА_2 , Сертифікат комплексного договору страхування цивільної відповідальності власників наземного транспортного засобу від 14 квітня 2023 року № 001410/4437/0025239 та Умови комплексного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту (редакція від 10 червня 2022 року).
З матеріалів справи встановлено, зазначені докази не були подані суду першої інстанції і відповідач у відзиві на позовну заяву не зазначив об`єктивних причин неможливості їх подання.
Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом апеляційної інстанції доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Долучаючи до апеляційної скарги нові докази апелянт не вказав причин неподання їх до суду першої інстанції та не надав доказів поважності причин неможливості їх подання до суду першої інстанції, клопотань про поновлення строку на їх подання не заявив, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для прийняття та дослідження поданих скаржником нових доказів під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі №756/671/19.
Відтак доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська