ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 641/49/14
провадження № 61-9268св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мирось Сергій Васильович, на постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Маміної О. В., Яцини В. Б., 
від 12 червня 2025 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 20 червня 2008 року банк і ОСОБА_1 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 79 300 доларів США під 14,50% річних, строком до 20 червня 
2028 року. 
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 20 червня 
2008 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки.
Крім того, виконання умов кредитного договору також забезпечено іпотекою на підставі договору іпотеки від 20 червня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира 
АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на невиконання позичальником умов кредитного договору, банк просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 47 693,86 доларів США, що еквівалентно 381 218,03 грн, та 156 217,07 грн пені. 
 
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2019 року залучено до участі у розгляді справи ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
 
ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уточнило позовні вимоги та просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 
1 974 784,49 грн, з яких: 1 093 829,41 грн - тіло кредиту; 880 955,08 грн - проценти.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у складі судді Курганникової О. А. від 19 вересня 2024 року у задоволенні позову 
ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на задоволення вимог іпотекодержателя було звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу майна у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеки», а тому усі подальші вимоги кредитора щодо виконання основного зобов`язання є недійсними в силу вимог частини четвертої статті 36 цього Закону. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2008 року № 282-04-И у розмірі                                         1 093 829,41 грн. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки продаж іпотечного майна відбувся не у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» (продаж іпотекодержателем іпотечного майна третій особі). Продаж іпотечного майна здійснено безпосередньо відповідачкою. Будь-якої вказівки на те, що договір купівлі-продажу укладено на підставі та в порядку статті 38 зазначеного Закону його зміст не містить. Крім того, відповідно до пункту 8.4.9 договору іпотеки іпотекодержатель має право у разі, якщо суми грошових коштів, виручених від реалізації предмету іпотеки, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, отримати повне задоволення вимог відповідно до чинного законодавства. 
Отже, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недійсність вимог позивача у розумінні частини четвертої статті 36 Закону. 
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачка у повному обсязі не виконала зобов`язання за кредитним договором, не повернула банку кредит у розмірі, передбаченому умовами договору, а тому з неї на користь фінансової компанії, як правонаступника банку, підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту. Суд відмовив у стягненні процентів, оскільки вони нараховані після закінчення строку дії кредитного договору 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
17 липня 2025 року від імені ОСОБА_1 - адвокат Мирось С. В.подав до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 09 квітня           2019 року в справі № 910/22971/17, від 11 лютого 2020 року в справі                                 № 260/988/19, від 13 березня 2018 року в справі № 910/23346/16, від 03 серпня 2022 року в справі № 756/10266/15-ц, від 07 серпня 2023 року в справі                              № 638/9417/21, від 04 листопада 2020 року в справі № 904/684/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що уточнену позовну заяву від імені ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у порядку самопредставництва подала особа, яка не уповноважена представляти цю юридичну особу, а тому суд помилково взяв її до уваги. Зазначає, що предмет іпотеки було реалізовано шляхом звернення стягнення відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому кредитор не має права звертатися до неї з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки такі зобов`язання є припиненими. Зазначає, що наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим та таким, що спростовується висновком судово-економічної експертизи від 29 жовтня 2021 року, якому суд не дав належної оцінки. 
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
У вересні 2025 року від ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Встановлені судами фактичні обставини справи
 
24 грудня 2007 року банк і ОСОБА_1 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 79 300 доларів США під 12,42% річних, строком до 20 червня 2028 року.
 
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 20 червня 
2008 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки.
 
Крім того, виконання умов кредитного договору також забезпечено іпотекою на підставі договору іпотеки від 20 червня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира 
АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до пункту 10 договору іпотеки звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах іпотечного договору. 
 
За вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеки» (пункт 11.3.2 договору іпотеки).
 
30 січня 2013 року ОСОБА_1 продала зазначену квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ціною 340 000 грн, що еквівалентно 42 500 доларів США.
 
Цього ж дня на погашення заборгованості за кредитним договором 
ОСОБА_1 були внесені кошти у розмірі 37 500 доларів США (еквівалент 299 737,50 грн).
 
30 травня 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».
 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 30 травня 2018 року ОСОБА_1 має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 41 910, 87 доларів США, що еквівалентно 1 093 829, 41 грн, а також за процентами у розмірі 
33 754,44 доларів США, що еквівалентно 880 955,08 грн. 
 
Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 29 жовтня 2021 року розрахунок загальної суми заборгованості по кредиту від 20 червня 2008 року документально не підтверджено. Встановити, чи відрізняється процентна ставка, вказана в кредитному договорі та додаткових угодах до нього, від реальної процентної ставки, яку зобов`язаний сплатити позичальник, не представляється можливим.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 
411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
 
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Установивши, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором від 20 червня 2008 року, унаслідок чого у неї станом на 30 травня 2018 року утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 093 829, 41 грн, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з неї зазначеної заборгованості.
 
Доводи касаційної скарги про те, що предмет іпотеки було реалізовано шляхом звернення стягнення відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому кредитор не має права звертатися до неї з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, помилкові, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 30 січня 2013 року був укладений ОСОБА_1 як продавцем від власного імені. Будь-якої вказівки на те, що такий договір укладено на підставі та в порядку статті 38 зазначеного Закону умови договору не містять. 
 
Отже, у суду відсутні підстави вважати про те, що іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотека третій особі відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», відповідно й відсутні підстави для висновку про припинення зобов`язання за кредитним договором в силу вимог частини четвертої статті 36 цього Закону. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що у серпні 2013 року, вже після продажу квартири, ОСОБА_1 сплачувала банку проценти за користування кредитом, тобто усвідомлювала, що зобов`язання між сторонами не припинилися. 
 
Також суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на пункт 8.4.9 договору іпотеки, відповідно до якого іпотекодержатель має право у разі, якщо суми грошових коштів, виручених від реалізації предмету іпотеки, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, отримати повне задоволення вимог відповідно до чинного законодавства. 
 
Тобто сторони в договорі іпотеки встановили обов`язкові для себе правила поведінки, яких вони повинні дотримуватись, тобто врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд, відступивши від вимог частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим та таким, що спростовується висновком судово-економічної експертизи від 29 жовтня 2021 року, помилкові, оскільки  заборгованість визначається на підставі умов кредитного договору та вимог закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення (стаття 110 ЦПК України). Крім того, суд апеляційної інстанції стягнув з відповідачки лише тіло кредиту, надання якого відповідачка не оспорює, а що стосується процентів, то суд відмовив у задоволенні позову в цій частині, тому у суду були відсутні надавати оцінку висновку експертизи в частині розрахунку процентів. 
 
Аргументи касаційної скарги про те,  що уточнену позовну заяву від імені ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» подала особа ( ОСОБА_5 ), яка не уповноважена представляти цю юридичну особу, є необґрунтованими. 
 
Як слідує із матеріалів справи, 20 вересня 2019 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» видало довіреність на ім`я ОСОБА_5 , якою уповноважило останню 
до 20 грудня 2019 року бути представником в усіх судах загальної юрисдикції з правом підпису позовної заяви, зміни підстави або предмета позову, а також збільшення позовних вимог (а. с. 212, т. 1).
 
Отже, Ковальчук А. М. мала повноваження на подання 18 грудня 2019 року уточненої позовної заяви.
 
При цьому суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
 
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року 
№ 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».
 
Частиною третьою статті 131-2 Конституції України визначено, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
 
Відповідно до підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1, та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у судах першої інстанції здійснюється з 01 січня 2019 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності даним Законом, здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
 
Згідно зі статтею 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Підпунктом 18 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України, визначено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 
16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
 
Отже, з 01 січня 2019 року представництво у судах першої інстанції у справах, провадження у яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися адвокатами. Якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, представництво у судах першої інстанції може здійснюватися представниками, які не мають статусу адвоката.
 
З огляду на викладене, враховуючи, що у справі, яка переглядається, провадження розпочате 24 січня 2014 року, то посилання відповідачки на те, що ОСОБА_5 не будучи адвокатом не мала права представляти позивача помилкові.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09 квітня 2019 року 
в справі № 910/22971/17, від 11 лютого 2020 року в справі № 260/988/19, 
від 13 березня 2018 року в справі № 910/23346/16, від 03 серпня 2022 року 
в справі № 756/10266/15-ц, від 07 серпня 2023 року в справі № 638/9417/21, 
від 04 листопада 2020 року в справі № 904/684/18, є помилковими, оскільки у цих справах, порівняно зі справою, яка переглядається, є різними встановлені фактичні обставини, отже правовідносини не є подібними.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності 
від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, 
від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мирось Сергій Васильович, залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 12 червня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара